En  Fortaelling 


WALDEMAR    Af      \ 


KRISTUS    FOR   PILATUS 


Kristus  for  Pilatus 


En  norsk-amerikansk  Fortaelling 


1910 

Fremad  Pub.  Co.s  Forlag 
Eau  Claire,  Wis. 


Copyright 

1910 

by 

W.  AOER. 


F0ESTE  KAPITEL. 

Der  var  to  norske  Kirker  i  Byen.  Den  ene  var  stor 
og  fin  og  laa  i  det  bedste  Str0g.  Den  anden  var  en 
tarvelig  liden  Trsebygning  med  en  Taarnstump,  der 
knapt  haevet  sig  over  Skorstenspiberne  rundt  om. 

Pastor  Mosevig,  som  betjente  den  lille  Kirke,  havde 
ofte  nok  seet  sig  forarget  paa  Pastor  Welde,  som  be- 
tjente den  store.  Han  likte  ikke  engang  Kirken.  Saa- 
danne  farvede  Glasnider  med  alskens  "ornamentisk" 
0ienslyst  var  jo  at  regne  overfl0dige.  Vorherre  lod  nok 
sin  Aand  komme  over  Praedikanten,  selv  om  Prgeke- 
stolen  ikke  skinnede  af  Guld  og  TJdsiringer  og  ban 
anammede  nok  Syndere,  selv  om  der  ikke  var  fint  Plyds 
paa  Knsefaldet.  Saaledes  talte  Pastor  Mosevig  ofte  og 
han  kunde  ikke  undlade  at  traekke  Sammenligninger 
mellem  sig  selv  og  Pastor  Welde. 

Selv  havde  han  som  fordum  Apostlerne  vaeret 
kaldt  saaatsige  fra  sin  daglige  Gjerning  til  Praedikeem- 
bedet.  Han  havde  i  sin  Ungdom  vaeret  S0mand  og  efter 
han  kom  her  til  Landet  arbeidet  som  Snedker.  Ved 
Siden  af  sit  Haandtvaerk  havde  han  virket  som  Laeg- 
praedikant  og  han  kunde  se  tilbage  paa  den  Tid  med 
inegen  Glaede.  Hans  Arbeide  havde  baaret  Frugt.  Det 
var  paa  indstaendige  Opfordringer,  at  han  havde  senere 
ladet  sig  ordinere  til  Prest.  Hans  Livsf0relse  havde 
vaeret  usaedvanlig.  Et  Par  Skoleaar  i  en  fremrykket 
Alder  og  dog  havde  han  magtet  det  n0dvendige.  Han 
havde  f01t  Kaldet.  Naar  han  som  Snedker  greb  Ham- 
rneren,  blev  han  altid  mindet  om  Guds  Ords  Hammer. 
Vinkelen  mindede  ham  om  Maalet,  hvormed  der  skal 


999 


•4G33 


maales,  og  han  kunde  ikke  gribe  fat  paa  en  Traestok 
uden  at  mindes  Vinstokken,  hvorpaa  han  om  end  i  al 
Skr0belighed  kunde  regne  sig  en  Gren.  Uafladelig  var 
han  bleven  mindet  paa  denne  Maade  om  sin  Vidnepligt. 
Han  havde  ikke  faaet  Fred,  f0r  han  kom  paa  Skole  og 
fik  den  n0dvendige  praktiske  Uddannelse. 

Med  Ydmyghed  maatte  han  taenke  paa  sin  ringe 
Herkomst  og  den  fattige  Fiskerhytte  i  en  Vestlands- 
fjord  i  Norge.  Men  i  Ydmygheden  blandet  sig  en 
Funke  af  Stolthed.  Hvem  havde  vel  troet,  at  den  lille 
Gut,  som  sad  og  fr0s  paa  Toften  i  den  gamle  Baaden 
og  som  saa  ofte  maatte  lide  ondt,  skulde  blive  Prest? 
Det  var  nok  ikke  Menneskene,  som  vilde  have  udpegt 
ham. 

Men  hvad  Slags  Kald  havde  nu  denne  Pastor 
Welde?  Gang  paa  Gang  havde  han  gjort  sig  dette 
Sp0rgsmaal.  Og  med  et  bittert  Smil  summerede  han 
sammen  sine  egne  Meninger  om  dette. 

Gammel  norsk  aristokratisk  Presteslaegt :  Baade 
Faren  og  Bedstefaren  havde  vaeret  Prester  og  den  ene 
stivere  og  bredere  end  den  anden.  Kald?  Jo,  --  fra 
den  jordiske  Far  gik  nok  Kaldet  i  Arv  blandt  disse 
Welderne,  —  den  ene  udnaevnte  den  anden — den  aeldste 
skulde  jo  selvsagt  vaere  Prest;  men  om  de  havde  noget 
Kald  fra  sin  himmelske  Far,  —  —  Mosevig  maatte 
traekke  paa  Skuldrene  og  fors0ge  at  ryste  af  sig  disse 
Tanker,  som  idelig  vendte  tilbage. 

Naar  man  havde  saadan  Slaegt  og  kunde  reise 
baade  hid  og  did  og  studere  i  alle  Verdens  Tungemaal, 
saa  blev  det  nok  ogsaa  Prestekald  at  faa,  —  trygge, 
fede  Kald.  Men  Aanden  —  Aanden,  fik  det  blive  med, 
som  det  kunde.  Tserske  theologisk  Langhalm,  det  kunde 
dc  —  disse  Stormandspresterne,  —  gaa  og  sprike  med 


tyske  theologiske  Tidsskrifter  i  Lommen  —  det  kunde 
de  ogsaa;  men  skulde  de  holde  en  Praediken,  saa  maatte 
de  skrive  den  ned  og  laese  den  op.  Selv  havde  han  al- 
drig  bekymret  sig  stort  om,  hvad  han  skulde  tale.  Det 
kom  over  ham  som  en  Inspiration.  Han  kunde  tale 
saa  ofte  og  saa  laenge  han  vilde  uden  at  staa  fast  for 
Ord.  Han  0ste  af  den  uudt0mmeligste  af  alle  Kilder 
og  gik  lige  til  Kilden.  Stakkels  dem,  som  skulde  laeske 
t0rstige  Sjaele  fra  sine  st0vede  Verdslig-Visdoms  Hyl- 
der.  Men  det  var  jo  gjildt  i  Verdens  0ine. 

Skulde  man  vise  andre  Veien,  saa  maatte  man 
have  trampet  den  selv.  Han  mindedes  her  sit  Synde- 
liv,  f0r  han  blev  omvendt  i  S0mandskirken  i  Pensacola. 
Han  havde  ikke  vseret  vserre  han  end  andre  —  maaske; 
men  han  likte  paa  et  Vis  at  dvaele  ved  det  vaerste  af  det. 
Hans  Liv  faldt  i  to  store  Afsnit,  —  det  m0rke  og  det 
lyse.  Mod  den  m0rke  Baggrund  saa  han  Lyset  klarere, 
som  en  der  havde  vaeret  blind  og  var  bleven  seende. 
Men  hvordan  kunde  saadanne  vise  Veien,  som  ikke  selv 
havde  gaaet  den?  Han  havde  sine  Tvivl  om,  hvorvidt 
Pastor  Welde  virkelig  havde  gjennemgaaet  nogen  sand 
Omvendelse. 

Det  Kald,  han  nu  havde,  var  ikke  hans  f0rste 
Kald.  Det  var  hans  Skjsebne,  naar  han  havde  oparbei- 
det  et  Kald,  saa  det  blev  nogenlunde  selvhjulpet,  at 
der  altid  kom  noget  op,  —  der  var  altid  noget  andet 
Kald  ledigt,  hvor  man  traengte  ham.  Han  kunde  berge 
sig  med  lidet  og  her  fik  han  sandelig  ogsaa  pr0ve  det. 
Den  store  Menighed  paa  0stsiden  laa  og  klemte.  Ny- 
kommerfamilierne  meldte  sig  selvsagt  ind  der.  Nsesten 
alle  ministerielle  Forretninger  gik  til  Presten  paa  0st- 
siden.  Alle,  som  ikke  stod  i  nogen  Menighed,  h0rte 
paa  et  Vis  til  der;  thi  det  var  ligesom  den  selvskrevne 


—  10  — 

norske  Menighed  og  spurgte  man  efter  en  norsk  Prest, 
saa  blev  Pastoren  der  naevnt.  Faa  syntes  at  huske,  at 
der  dog  var  en  norsk  Menighed  til  der  i  Byen. 

I  Weldes  store  og  fine  Menighed  kunde  Kvinde- 
foreningen  tage  ind  op  til  femten  Dollars  paa  et  enkelt 
M0de  og  Ofrene  10b  op  i  Hundreder.  Den  rige  Bank0r 
Brooten  bidrog  visstnok  mere  alene  til  Menighedens 
Kasser  om  Aaret,  end  hvad  Mosevig  fik  i  aarlig  L0n  af 
sin  Menighed.  Og  der,  hvor  de  Store  er,  der  vil  gjerne 
ogsaa  de  Smaa  vaere.  Ungdommen  s0gte  did;  thi  der 
var  meget  at  se  paa  og  Lokale  i  Basementet.  Det  var 
itok  ikke  underligt,  om  Menigheden  var  stor,  selv  om 
den  i  mangt  kunde  lignes  med  de  d0de  Ben  i  Dalen. 


Pastor  Conrad  Walther  Welde  var  paa  Hjemveien 
efter  en  Spadsertur.  Han  var  endnu  naesten  ukjendt  i 
Byen  og  den  friske  Vaarluft  var  lokkende.  Han  havde 
gjort  den  Opdagelse,  at  Byen  virkelig  var  meget  vakker 
og  at  der  var  naturskj0nne  Steder  naesten  hvor  man 
vendte  sig  og  det  lige  udenfor  Bygrsensen.  Den  lille 
M011edammen  var  et  aldeles  nydeligt  Vandhul,  som 
havde  fortjent  at  blive  malet.  Et  lidet  Fjeldparti  endog, 
—  et  virkeligt  Klippestykke,  som  havde  sprsengt  sig  ud. 
I  dette  stod  en  forkr0blet  Furu  i  en  Revne.  De  svaere 
E0dder  laa  haarde  og  n0gne  paa  selve  Stenen;  men  de 
iiavde  nok  Faeste  nogetsteds  dybt  inde.  Den  var  frodig 
som  et  Trold,  saa  styg  den  var.  Men  den  passet  saa 
godt,  hvor  den  stod.  Hundredtusinder  afbarkede  T0m- 
merstokke  havde  seilet  forbi  den  nedover  til  Sagbru- 
gene  og  sat  Livet  til  under  megen  Hvinen  og  Ulen. 
Disse  Skogens  ranke  Kjaemper  var  bleven  fseldet;  men 
den  krogede  Furuen  var  sparet,  der  den  stod.  Og  et 


maerkeligt  Farvespil  i  det  Vandhullet.  Det  lyse  Gr0nne 
bag  Furuen,  noget  vissent  og  d0dt  L0v  fra  if jor,  —  alt 
straebte  ligesom  at  komme  til  Kanten  for  at  speile  sig  i 
Vandet.  Men  netop  der  strakte  Skyggen  af  Furuen 
sig  udover  og  saa  fik  alt  dette  nygr0nne  eller  gr0ngr0nne 
Anledning  til  at  speile  sig  i  Furuens  Gr0nhed.  Det  var 
dette,  som  gjorde  det  Vandhullet  saa  interessant. 

Skulde  males,  ja.  Det  var  kommet  dertil  med  ham, 
at  alt  skulde  males.  Ansigter,  Heste,  Kj0r,  gamle  Huse 
og  S01epytter  —  alt,  alt  skulde  males. 

Men  hun,  som  skulde  have  malet  det,  —  hvordan 
var  det  vel  nu  med  hende  ? 

Han  syntes  han  saa  hende  saa  levende  for  sig,  som 
hun  sad  foran  sit  Staffeli.  Altid  i  stserkt  Lys,  altid 
med  noget  halvfaerdigt  paa  Laerredet.  Der  skinnet  al- 
tid som  en  Lysglans  om  hende,  —  der  var  Smil  om 
hende,  naar  hun  stod  eller  sad  og  arbeidet.  Han  havde 
saa  ofte  siddet  og  set  paa  hende,  naar  hun  malet.  Han 
havde  snakket  og  hendes  Nakke  havde  svaret  med  st0rre 
eller  mindre  Kast.  Undertiden  havde  hun  vendt  sig 
om  og  set  paa  ham  —  skjselmsk  og  straalende.  Det  var 
som  et  varmt  Bad  —  med  en  liden  Frysning  efterpaa. 

"Maggie,  Maggie!" 

Han  gjentog  Navnet  halvh0it  og  smerteligt. 

Han  var  nu  kommet  ind  paa  By  ens  Hovedgadc. 
Den  moderne  tetsluttende  Frakke  med  de  brede  Skuldre 
og  vide  Skj0der  fremhaevede  hans  h0ie,  kraftige  og  vel- 
formede  Figur.  En  Fylde  af  velpleiede  Lokker  havde 
ligesom  sprsengt  sig  frem  under  den  stive,  h0ie  Hat. 
Paraplyen  bar  han  under  Armen  og  den  smale  hehand- 
skede  Haand  for  uafladelig  op  til  Hatteskyggen ;  thi 
alle,  og  da  Kvinderne  isser,  baade  gamle  og  unge,  syntes 


—  12  — 

at  kjende  ham.  De  smaa  Gjenkjendelsens  Smil  kom  og 
svandt  paa  det  unge,  intelligente  Ansigt.  Han  syntes 
glad  over,  at  saamange  kjendte  ham  paa  Gaden. 

Saa  m0dte  han  en  knuvlet  og  bred  Skikkelse  med 
blondt  Skjasg  og  Briller.  Det  var  30  Mosevig.  Welde 
blev  med  et  agtpaagivende  og  saa  bortover  til  ham. 
Gang  paa  Gang  havde  han  m0dt  ham;  men  de  havde 
ikke  hilset  paa  hverandre  endnu.  Vilde  han  se  ham  nu  ? 
Nu  var  han  naer  ved.  Den  traadslidte  Frakke  var  gul- 
bntn  over  Sknldrene  og  Hatten  var  helt  gr0n  i  Pullen. 
Dette  lod  sig  tilsyne  allerede  langt  borte.  Nu  var  han 
lige  foran.  Welde  saa  tydelig  det  store  Mundparti  — 
noget  mulelignende  -  -  lyse  frem  under  det  glisne 
Skjaeg.  Han  saa  ogsaa  de  gulfregnede  Haender  og  de 
store  flade  St0vler.  Vilde  han  se  ham  nu?  Nei!  — 
Mosevigs  Blik  vandrede  netop  nu  langs  Husvaeggene. 

Welde  havde  truffet  ham  f0r  og  vilde  have  hilset, 
om  blot  den  anden  havde  sect  ham.  Ikke  denne  Gang 
heller.  De  havde  nu  passeret  hverandre  og  Welde 
vendte  sig  om  og  saa,  at  Kollega  Mosevig  var  svsert 
kroget  i  Ryggen. 

Pastor  Welde  blev  gaaende  i  dybe  Tanker.  Det 
var  Synd  i  Mosevig  —  Stakkar.  Det  store  Mundpartiet 
havde  noget  bittert  og  hjelpe!0st  ved  sig  —  noget  for- 
urettet  men  ogsaa  noget  brutalt.  Noget  lignende  en 
Fisk  og  en  Bulbider.  Slig  maatte  Munden  blive  hos 
Folk,  som  i  mange  Slsegtled  havde  maattet  tie,  tie  til 
alt,  —  Folk,  som  havde  gaat  og  kjaempet  med  Graad 
uden  at  faa  graedt  ud,  med  Ord  uden  at  faa  talt  ud. 
Saadanne  som  gik  og  svaelget  —  svaelget  det,  de  skulde 
sige,  i  en  tilsn0ret  Hals.  Saa  havde  det  dynget  sig  op 
til  et  sligt  Mundparti  —  en  Ansamling  af  Slaggtleds 
Klager,  som  ingen  havde  villet  h0re  paa. 


—  13  — 

Han  gjennemgik  i  Tankerne,  hvad  ban  havde  h0rt 
om  Mosevig.  Damerne  i  Sangkoret  havde  nok  sin  store 
Moro  af  Sangkoret  i  Mosevigs  Kirke.  De  fortalte,  at 
Prestekonen  selv  stod  og  sang  Alto  med  sit  lille  Barn 
ved  Brystet,  naar  den  ene  Alto,  de  havde,  var  borte. 
En  gift  Kone,  et  Par  halwoksne  Piger,  Prestens  Datter, 
den  gamle  Klokker  samt  en  Handelsbetjent,  som  gik 
og  gjorde  Kur  til  Prestedatteren,  var  nok  hele  Udstyret. 
Det  fortaltes,  at  ban  brugte  den  underligste  Prestekrave 
i  hele  Samfundet,  fordi  bans  Kone  selv  maatte  vadske 
og  pibe  den  for  ham. 

Pastor  Welde  syntes  ban  saa  Mosevig  staa  og  for- 
rette  for  de  tyndt  besatte  Baenke  og  undrede  paa,  hvor- 
ledes  en  Mand  med  Familie  kunde  leve  af  fern  Hundrede 
om  Aaret. 

Han  kunde  ikke  faa  den  luvslidte  Skikkelse  ud  af 
sine  Tanker.  Den  havde  uafladelig  kommet  og  stillet 
sig  iveien  for  ham :  i  Kirken,  i  L0nkammeret,  paa  Kon- 
toret.  Altid  ligesom  for  at  minde  ham  om  nogen  For- 
urettelse  begaaet  mod  ham  for  laenge,  laenge  siden,  — 
en,  som  ban  hverken  kunde  tilstaa  eller  naegte,  —  en 
Slags  Gjeldsfordring,  som  ban  hverken  kunde  vedkjende 
sig  eller  vise  f  ra  sig . 

Var  ban  Skyld  i,  at  Mosevigs  Kone  maatte  synge 
i  Sangkoret  med  Barnet  paa  Armen?  Kunde  ban  noget 
for,  at  Mosevigs  Kone  selv  maatte  stryge  sin  Mands 
Krave?  Skulde  ban,  som  var  fremmed  paa  Stedet, 
laegges  det  til  Last,  at  disse  egensindige  Mennesker  ab- 
solut  skulde  holde  en  overfl0dig  luthersk  Menighed  der 
i  Byen?  Skulde  ban  vaere  ansvarlig  for  den  falmede 
Hat  og  Frakke?  Han  havde  da  ikke  sat  det  store  an- 
klagende  Mundparti  paa  Pastor  Mosevig. 

Nei,  nei  og  atter  nei !    Sligt  var  jo  latterligt.    Men 


—  14  — 

Mosevig  var  alligevel  rykket  ind  i  bans  Forestillinger 
som  en  Anklage  eller  en  Protest  —  mod  Conrad  Walther 
Welde. 

Han  kunde  jo  slaa  det  fra  sig  med  den  Tanke,  at 
Mosevig  var  en  T01per,  en  Ignoramus  af  en  meget  al- 
laindelig  Type  i  alle  Samfund.  Den  udmaerket  sig 
isaer  ved  staerk  R0st,  Paagaaenhed  og  Lort.  Dette  var 
en  aldeles  tilfredsstillende  Tanke,  naar  ban  var  sam- 
men  med  nogen.  Men  var  ban  alene,  saa  steg  Mosevig 
frem  for  ham  som  en  Bebreidelse. 

Denne  F01else  vokste,  naar  nogen  kom  og  fortalte 
ham,  at  denne  eller  bin  af  Mosevigs  Folk  havde  begyndt 
at  komme  i  bans  Kirke.  Han  likte  ikke  den  Tanke,  at 
noget  skulde  tages  fra  en,  som  havde  saa  lidet  f0r. 
Mosevig  talte  jo  det  samme  Guds  Ord  og  forvaltet  Sa- 
kramenterne  paa  samme  Maade  som  ban  selv. 

Pastor  Welde  var  kommet  hjem.  Som  Ungkarl 
brugte  ban  kun  et  Par  af  Vserelserne  i  Prestegaarden. 
Resten  havde  den  gamle  Husholderske  faaet  Lov  at  dis- 
ponere  over  efter  Forgodtbefindende.  Det  var  et  meget 
paapasseligt  seldre  Fruentimmer.  Hun  sad  altid  paa 
Vagt,  naar  Presten  kom  hjem  fra  sin  regelmaessige 
Spadsertur  hver  Eftermiddag  og  havde  Kaffen  faerdig. 
Hun  havde  tjent  bos  to  Prester  her  i  Landet  og  vidste, 
hvordan  det  skulde  vaere.  Hun  ordnet  de  smaa  delikate 
Sm0rrebr0d  paa  en  As  jet  og  aabenbarede  sig  med 
Braettet  i  D0ren  netop  som  Presten  havde  faaet  haengt 
fra  sig  sit  T0i.  Hans  T0fler  stod  faerdige.  Ikke  et 
St0vgran  at  se.  Gamle  J0rgine  stod  ulastelig,  retfaerdig 
og  alvorsfuldt  neiende  med  Braettet.  Slig  skulde  det 
vaere. 

Oprigtig  talt  likte  ban  hverken  hende  eller  Kaffen. 


—  15  — 

Han  havde  foretrukket  et  yngre  Menneske  og  The,  — 
var  en  ren  Feinschmecker  med  Hensyn  til  The.  Han 
havde  lagt  Maerke  til,  at  Thedrikkerne  stadig  udviklet 
sig  i  Retiring  af  svagere  The,  efterhvert  som  de  laerte 
at  saette  Pris  paa  den.  Kaffedrikkerne  vilde  derimod 
stadig  for0ge  baade  Kvantitet  og  Styrke,  til  de  fik  ondt 
af  den.  Han  vilde  givet  meget  for  at  faa  The  istedetfor 
Kaffe;  men  han  havde  endnu  ikke  fremkommet  med 
noget  bestemt  Forlangende  om  dette.  J0rgine  likte 
selv  en  Kop  Kaffe  om  Eftermiddagen  og  him  vilde  kan- 
ske  vaere  gjenstridig  nok  til  at  naegte  sig  denne,  hvis  han 
ikke  havde  drukket  Kaffe.  Han  havde  engang  slaat 
paa,  at  der  var  nogen,  som  heller  drak  The  om  Efter- 
middagen. Da  J0rgine  udenvidere  havde  benaegtet 
dette,  saa  havde  han  stukket  Piben  i  Saek,  fundet  sig  i 
sin  Skjaebne  og  endog  begyndt  at  gj0re  sig  fortrolig 
med  den  Tanke,  at  den  var  uundgaaelig.  Han  var  kom- 
i7i et  dertil,  at  han  endog  sp0gte  med  den: 

"De  skjaemmer  mig  rent  bort  med  den  deilige 
Kaffen,  De  J0rgine.  Jeg  blir  jo  rent  forfalden  til  Kaffe 

—  jeg,  som  engang  bare  drak  The  om  Eftermiddagen." 

J0rgines  rynkede  Ansigt  straalede.  "Ja,  —  Pa- 
storen  ved,  at  der  er  mange  Slags  Kaffe.  Kaffe  og  Kaffe 
er  to  Ting.  Pastor  Wangel  af  Synoden  drak  bare  Traek- 
kaffe ;  men  Pastor  Nilsen  af  Forenede  Kirke  drak  Kaffe 
kogt  som  i  Norge — saa  staerk,  saa  staerk,  som  han  kunde 
faa  den." 

Hun  skjaenket  i  Koppen  medens  him  med  en  for- 
elsket  Mine  fulgte  den  klare  brune  Straale  med  0inene. 
Lagde  Pastoren  Maerke  til,  hvor  blank  den  var?  Pasto- 
ren  syntes  han  maatte  sige  noget  opmuntrende : 

"Nei,  drak  de  virkelig  saa  forskjellig  Kaffe,  de  to? 

—  Og  De  og  jeg  vi  holder  os  vel  ligesom  til  den  Synode- 


—  16  — 

kaffen,  vi  da?"  frittede  ban  elskvaerdigt.  Men  i  samrne 
0ieblik  forstod  han,  at  han  havde  for!0bet  sig.  Med  en 
fornaennet  Mine  havde  him  sat  Koppen  fra  sig  og  stod 
eg  t0iet  nerv0st  paa  Forklaedesnippen.  Pastor  Welde 
niaatte  fors0ge  at  gj0re  Afbigt.  Han  smagte  paa  Kaffen 
og  slap  en  Sukkerbid  i  og  faldt  ligesom  i  dybe  Tanker: 

"Lever  han  endnu,  den  Pastor  Nilsen?"  spurgte 
han  pr0vende.  "Om  Pastor  Nilsen  lever?  —  Jo,  han 
gj0r  visst  det.  Han  lever  visst  i  bedste  Velgaaende  han, 
-  saavidt  jeg  ved."  —  "Jasaa,  —  gj0r  han  det !  Det 
var  jo  maerkelig.  Kanske  det  er  bedst,  at  vi  holder  os 
til  den  Nilsen-Kaffen  da;  —  det  kan  ikke  vaere  vaerre 
for  os  end  han.  Han  maa  vaere  dygtig  gammel  mi,"  — 

Laengere  kom  han  ikke ;  thi  J0rgine  havde  allerede 
gjort  en  Sving  bortimod  D0ren.  Gjennem  D0raabnin- 
gen  kom  det  kort  og  skarpt.  "Ja,  Pastoren  kan  nok 
bli  gammel  han  ogsaa.  Men  det  er  ikke  saa  sikkert,  at 
jeg  blir  saa  gammel  her."  D0ren  blev  lukket  med  et 
lidet  Smeld. 

Pastoren  tyggede  fortaenkt  paa  sit  Sm0rrebr0d. 
Han  havde  baaret  sig  ad  som  et  Fae.  Hvorfor  skulde 
han  nu  naevne  dette  med  Alderen  ?  J0rgine  var  gammel, 
Stakkar.  Hele  Ansigtet  var  jo  som  en  Kirkegaard  for 
d0de  Forhaabninger.  Hun  havde  nok  havt  sine 
Dr0mme  him  ogsaa  —  for  et  Snes  Aar  siden  —  eller 
kanske  et  Par  Snes  Aar  siden,  —  et  Snes  Aar  mere  eller 
mindre  gjorde  ingenting.  Han  gmndede  lidt.  Saa 
t0mte  han  Kaffekoppen  og  aabnede  D0ren: 

"J0rgine!"  —  "Hvad  behager?"  —  "Lad  mig  faa 
en  Kop  Kaffe  til."  Der  h0rtes  en  Klirren  af  Stent0i, 
som  blev  flyttet.  Hun  kom  med  Kaffekanden  og  skjaen- 
ket  i.  Hun  skjalv  lidt  paa  Haanden.  Om  hendes  Mund 
baevede  et  Smil.  Det  var  hendes  Seier  dette. 


Da  him  havde  gaaet,  gik  Pastoren  hele  Eummet 
over  med  Kaffekoppen  i  Haanden.  Slog  ban  den  i  Spyt- 
tebakken,  saa  turde  him  maerke  det  —  i  Kaminen  vilde 
hun  se  det.  Ud  gjennem  Vinduet  -  -  og  hun  kunde 
PC  det  fra  sit  Vindu  i  Kj0kkenet  —  kanske.  Forresten 
yar  jo  det  at  holde  hende  for  Nar.  Han  begyndte  at 
alurpe  den  i  sig  under  F01elsen  af,  at  ban  satte  halve 
Nattens  S0vn  tillivs.  Saa  slap  ban  sig  resolut  ned  i  sin 
Kontorstol  og  mumlede:  "Vinder  jeg  en  slig  Seier  til, 
saa  er  det  ude  med  mig."  Og  ban  gottet  sig  over  Citatet. 
Hvis  J0rgine  vidste,  at  ban  havde  taget  Gift  for  hendes 
Skyld,  saa  vilde  bun  ikke  fare  op  i  slig  Vrede.  Han  lo 
igjen  og  ledte  frem  en  Cigar.  Det  var  sjelden  ban  r0gte. 

Han  blev  staaende  en  Stund  ved  det  aabne  Vindu. 
Igrunden  havde  ban  det  altfor  godt.  Alle  var  saa  hyg- 
gelige  og  im0dekommende.  De  bar  ham  saaatsige  paa 
Haenderne.  Han  blev  bortskjaemt,  rent  bortskjaemt. 
Men  noget  var  der  dog  at  gj0re,  —  noget  maatte  gj0res 
—  for  Ungdommen  —  isaer.  En  Forening  f.  Ex.  som 
ikke  var  for  kirkelig  —  noget  med  Diskussioner,  Dia- 
loger,  Deklamationer  og  sligt  -  -  noget  som  kunde 
knytte  Ungdommen  til  Kirken . 

Han  begyndte  at  drive  frem  og  tilbage  paa  Gulvet. 
Men  det  var,  som  kom  ban  ikke  rigtig  tilbunds  i  denne 
Tanken  om  en  Ungdomsforening.  Mosevig  stillet  sig 
frem  for  ham  med  sit  glisne  Skjaeg  og  sit  store  Mund- 
parti.  Han  maatte  se  at  blive  Godvenner  med  den 
Mand,  --  finde  paa  noget  —  lade  ham  forstaa,  —  ja, 
hvad  skulde  ban  nu  finde  paa  eller  lade  ham  forstaa? 
Han  havde  jo  intet  ondt  gjort  ham,  havde  intet  at  for- 
klare  ham. 

Han  standset  ligesom  tvivlraadig  foran  et  Billede, 
som  hang  paa  Vaeggen.  Der  var  mange  Billeder  baade 


—  18  — 

med  og  uden  Rammer.  Slig  havde  hans  Vaerelse  hjemme 
ogsaa  set  ud,  -  -  og  hans  Vaerelse  paa  Skolen  — 
Billeder,  Billeder  overalt. 

Dette  udmasrket  sig  ved  sin  St0rrelse.  Det  var  et 
Farvet^k  af  Muncaczys  "Kristus  for  Pilatus"  og  havde 
haengt  igjen  efter  den  gamle  Presten.  Han  havde  ofte 
staaet  og  betragtet  det  i  lange  Stunder.  Det  var  Kunst 
det.  Undertiden  havde  ban  indbildt  sig,  at  ban  var 
Kunstkritiker  og  taenkt,  at  Pilatus,  som  sad  saa  bred  i 
sin  Dommerstol  var  for  svaer  i  Overkroppen  og  at  den 
ene  Skuldren  var  for  stor.  Yenstrearmen  til  ham,  som 
stod  der  og  gapte,  var  ogsaa  dygtig  lang,  -  -  ja  lang 
var  den  Armen,  som  peger  i  Baggrunden  ogsaa,  - 
svaert  til  Lemmer  ban  havde  sat  paa  dem.  Men  Kunst 
var  det,  —  det  var  sikkert.  Der  sidder  Pilatus  og  foran 
bam  staar  Kristus  i  sin  hvide  Kjortel,  medens  en  ro- 
mersk  Soldat  med  sin  Lanse  holder  Folket  —  P0belen 
-  tilbage.  Om  Tribunen  sidder  Prester  og  Farisaeere. 
En  Yppersteprest,  som  ingen  synes  at  h0re  paa,  staar 
og  anklager  Jesus  og  i  Baggrunden  stiger  en  Kvinde 
med  et  Barn  paa  Armen  frem  af  Skyggen. 

Han  havde  sect  saa  mange  Slags  Mennesker  paa 
clette  Maleri  f0r.  Han  havde  maerket  sig  de  Grusomme, 
de  Nysgjerrige,  de  Raa,  de  TJvidende,  de  Hadefulde,  de 
Tankel0se,  —  alle  de  Elementer,  som  vilde  have  Barra- 
bas  10s.  Men  nu  var  det,  som  om  Billedet  fik  et  nyt 
indhold  —  det  fortaettet  sig  ligesom.  Igrunden  var  det 
bare  to  Slags  Mennesker  paa  Billedet  —  ja,  naar  man 
undtog  hende  med  Barnet  da  --  og  det  var  dem,  som 
havde  slige  store  fremstaaende  Mundpartier  og  dem  som 
ikke  havde  det.  Det  var  Jesus  og  Pilatus  --  og  den 
Kvinde  med  Barnet,  ja,  —  mod  alle  de  andre.  Og  Kvin- 
den  kunde  jo  ikke  regnes  med,  saa  det  var  Jesus  og 


—  19  — 

Pilatus  mod  alle  de  andre.  P0belen  var  Mosevigianere 
taenkte  han  overgivent.  Hele  denne  Korsfaest-ham-Ho- 

ben  var  Folk  med  store  Tryner eller  Ansamlinger 

om  Munden,  der  ligesom  laa  og  presset  paa.  Det  var  — 
ja  det  var  vel  det  ulykkelige  og  undertrykte  J0defolk, 
som  var  blevet  rasende  nu,  fordi  Jesus  ikke  kom  som 
Frelseren  fra  den  borgerlige  Ufrihed.  Det  var  den 
stolte  Juda  Slaegts  i  mange  Led  opsamlede  men  ikke 
fremf0rte  Anklager  mod  Fremmedvaeldet.  Se  bare 
1  ^ansen  til  den  Soldaten !  De  bar  nok  Eespekt ;  men  det 
er  bare  en  Biting  alligevel  det  nu.  Og  J0derne  med  sin 
skarpe  Intelligens.  Romerne  laerte  dem  nok  at  holde 
Mund.  Og  Profeterne  var  d0de  og  borte.  Sorg  og 
Skam  og  Skuffelser  havde  lagt  og  tynget  og  ligesom 
spraengt  den  lukkede  Mund  fra  dens  Fort0ininger.  Og- 
saa de  havde  gaat  og  svselget  uden  borgerligt  Maal  og 
Maale  og  knyt  for  en  fuld  Saek. 

-  Men  nogle  frygtelige  Apparater  til  at  skrige 
"korsfaest  ham"  med  —  og  til  at  spytte  med. 

Irlaenderne  havde  ogsaa  slige  store  Kjaeftpartier, 

-  men  naesten  intet  til  Nasser.    De  var  ogsaa  i  politisk 
Traeldom  —  og  da  de  altid  havde  vaeret  underkuet,  saa 
havde  der  ikke  vokset  Nasser  paa  dem  heller.    Det  blev 
bare  Kjaeft.    Men  J0densesen  havde  holdt  sig.  Det  kunde 
de  takke  Moses  og  Profeterne  for. 

Knyt  for  en  fuld  Saek,  ja.  Slig  var  det,  at  Truten 
kom  til  at  staa  ud. 

Han  gjorde  halvt  forn0iet  et  Slag  bortover  Gulvet 
og  drev  saa  tilbage  f oran  Billedet : 

Jo,  -  -  Pilatus  og  Kristus  tilh0rte  en  anden  Eace 

-  en  anden  Type,  rettet  han.     Den  f0rste  repragsente- 
rede   den  borgerlige   Kultur  i  dens  h0ieste  Potens  — 
Verdensriget,  det  herskende  og  ordnende  Princip.    Kri- 


stus  repraesenterede  ogsaa  et  Rige  i  dets  h0ieste  Potens 
-  "det,  som  er  indeni  Eder,"  —  det  stserkeste  af  allc 
liiger.  Den  ene  reprsesenterede  Magten  og  Retfaerdig- 
heden,  den  anden  Kjaerligheden  og  Naaden.  Romer- 
vaeldet  maatte  i  Grus;  men  det  gav  til  de  kommende 
Slaegter  et  solid  Grundlag  for  verdslig  Lov  og  Ret  og  et 
ordnet  borgerligt  Samfund.  Kristus  maatte  d0  en  for- 
smaedelig  D0d ;  men  han  gav  os  det  evige  Liv  og  Frelsen 
red  Troen  paa  ham,  bans  D0d  og  Opstandelse  til  Ret- 
faerdighed.  Verden  havde  aldrig  naaet  h0iere  Typer 
end  disse. 

Han  gik  igjen  en  Tur  og  kom  atter  tilbage.  De 
skulde  holdt  sammen,  de  to  -  -  mod  Hoben.  Pilatus 
saa  ligesom  saa  fortaenkt  ud  paa  Billedet  og  Kristus 
syntes  bedr0vet.  Slig  havde  de  hver  for  sig  opfattet 
Situationen.  Pilatus  sad  og  famlede  efter  noget,  som 
Jesus  vidste  —  ja  som  han  var.  "Hvad  er  Sandhed?" 
havde  han  spurgt.  Han  vidste  ikke,  at  Jesus  var  Sand- 
heden.  De  skulde  holdt  sammen  de  to  — imod  P0belen. 
Pilatus  skulde  gjort  faelles  Sag  med  Kristus  -  -  han 
raadet  over  Magten. 

Pastor  Welde  gjorde  igjen  et  lidet  Slag  over  Gul- 
vet;  men  saa  standset  han  pludselig: 

Hvorledes  havde  det  nu  gaaet  den  store  Hoben 
med  de  store  Mundpartierne,  hvis  Pilatus  og  Jesus  var 
kommet  overens? 

Hvorledes  havde  det  gaaet  med  den  Mand  Conrad 
Walther  Welde?  Hvordan  havde  det  gaaet  med  alle  de 
Bundne,  som  han  korn  for  at  saette  i  Frihed  ved  sin  D0d 
og  Opstandelse?  —  En  Kristendom  uden  et  Kors  men 
med  latinske  Lovb0ger  —  og  Lanser. 

Aa  ja  —  jovisst,  —  det  blev  jo  pr0vet  det  og. 

Det  var  disse  med  de  store  Mundpartierne,  som 


—  21  — 

han  kom  for  at  frelse.  Det  var  dem,  som  han  faerdedes 
inest  iblandt.  Det  var  blandt  dem,  han  udvalgte  sins 
Apostle. 

"Det,  som  ellers  maatte  forgaa,"  -  det  var  det, 
som  han  kom  for  at  frelse,  —  det,  som  Komerriget  ikke 
br0d  sig  et  Gran  om. 

Han  havde  glemt  Cigaren.  Sagte  trak  han  sig  hen 
til  Vinduet  og  stod  laenge  og  stirrede  paa  Syrenbuskene, 
som  stod  i  Blomst. 

J0rgine  havde  villet  saette  en  Buket  paa  hans  Bord ; 
men  han  likte  ikke  afskaarne  Blomster.  Det  lugtet  Lig 
og  Begravelse  af  dem,  syntes  han. 

Men  han  var  meget  rundhaandet  med  at  give  dem 
fcort  til  andre. 


ANDET  KAPITEL. 

Pastor  Welde  havde  allerede  fra  sine  tidligste 
Aar  vidst,  at  han  skulde  blive  Prest  eller  ialfald  h0rt 
det.  Det  havde  lagt  en  Daemper  paa  hans  Leg.  Han  havde 
for  det  meste  kun  set  paa  de  andre  B0rn,  naar  de  legte. 
Altid  saa  han  da  nogle  som  var  snille  og  andre  som  var 
slemme  —  mange,  som  var  uvorne.  De,  som  var  slemme 
eller  uvorne,  0delagde  Legen  saa  ofte,  saa  den  endte  i 
Skrig  og  Slagsmaal.  Saa  havde  han  maattet  stifte  Fred. 
Han  var  Prestens  S0n,  —  det  gav  Vaegt ;  men  han  havde 
en  stor,  staerk  Krop  ogsaa  og  undertiden,  naar  han 
skulde  skille  to  kjaempende  Kammerater,  saa  tog  han 


—  22  — 

saa  uforsigtig  haardt  i,  at  de  begge  anfaldt  ham.  Men 
den  store,  f  redelige  Gut  holdt  med  Lethed  to  sinte  Jevn- 
aldrende  fra  sig  og  lod  dem  sparke  og  klore.  Gik  det 
for  vidt,  saa  kunde  han  bryde  dem  ned  og  holde  dem 
under  sig;  men  slaa  kunde  han  ikke.  Og  efterpaa  saa 
gik  han  og  godsnakket  med  dem  og  smaaskjaendte  indi- 
mellem  for  at  blive  Godvenner  med  dem  igjen,  gav  dem 
et  eller  andet  og  blev  grundig  foragtet  trods  sin  Styrke. 
Faderen  var  en  noksaa  ordknap  Mand,  som  havde  faaet 
sin  akademiske  Uddannelse  i  Norge,  —  en  fint  dannet 
Mand,  som  havde  forvildet  sig  over  til  Normaendene  i 
Amerika,  da  han  som  Kandidat  forstod,  at  der  var 
mange  om  Embederne  derhjemme,  medens  der  var  Man- 
gel paa  Prester  herover.  Dette  havde  han  opfattet 
som  et  Kald  og  en  Dag  havde  han  og  hans  unge  Kone 
reist  til  Amerika,  medens  der  10d  mange  Veklager  paa 
Bryggen.  Det  var  Hustruens  Slaegtninge,  som  var  m0dt 
frem  for  at  demonstrere.  Der  glimtede  Officersunifor- 
mer,  en  Amtmand  havde  m0dt  op  fra  Vestlandet.  Det 
raslede  af  Silke  og  fine  Tantetaarer  duggede  de  parfu- 
rrjerede  Lommet0rklaeder.  Havde  de  vidst,  at  Johan 
Welde  havde  taenkt  paa  noget  sligt  som  at  reise  til  Ame- 
rika, saa  skulde  de  modsat  sig  Partiet.  Nu  vilde  kanske 
den  stakkels  lille  Laura  blive  skalperet  af  Indianere  og 
bundet  til  Marterpselen.  De  havde  alle  laest  baade  "Ur- 
skovens  S0nner"  og  "Stifinderen."  At  Welde  kunde 
flnde  paa  sligt? 

Men  ombord  stod  den  stakkels  lille  Laura  og  havde 
vondt  af  Tanterne,  fordi  de  havde  vondt  af  hende.  Hun 
havde  begyndt  at  puste  friere,  da  hun  var  kommet  om- 
bord. Hun  forstod  ikke  alt,  hvad  Welde  havde  fortalt 
hende  om  N0dvendigheden  af  at  nogen  hjemmefra  tog 
sig  af  de  TJdvandrede  for  at  knytte  dem  til  Kirken  og 


—  23  — 

Faedrelandet,  saa  de  ikke  kom  i  Drift.  Hendes  Slaegt- 
ninge  havde  ikke  forstaaet  noget  af  det.  Men  hun 
vidste,  at  hendes  Mand  havde  Ret.  Hun  saa  det  i 
Glimtet  i  bans  0ine,  hun  saa  det  i  Trsekningerne  om 
Munden,  hun  saa  det  i  Kroppens  Linier,  i  Haaret,  der 
bugtet  sig  om  0rene.  Hun  saa  det  i  Skuldrene,  naar  ban 
vendte  Eyggen  til  og  i  Spaendet  i  Lseggene,  naar  ban 
gik  —  og  hun  vilde  fulgt  ham  til  Verdens  Ende.  Skulde 
en  som  ban  slaas  med  sultne  Medkandidater  om  et  Ka- 
pellan-Embede  derhjemme?  En  som  ban? 

De  kom  til  Wisconsin  og  fandt  sit  Virkefelt.  Der 
var  bygget  et  lidet  Hus  for  dem  —  en  eneste  Stue  af- 
delt  ved  et  Forhseng.  Det  ene  Rum  blev  Storstue,  Sove- 
kammer  og  Kontor.  Det  andet  blev  Dagligstue,  Spise- 
vaerelse  og  Kj0kken.  Pastoren  lavede  sig  Boghylder 
oppe  under  Taget  af  endel  uh0vlede  Bord  og  der  straa- 
lede  Velskbind  med  r0de  og  gr0nne  Vignetter  og  theolo- 
giske  Vaerker  med  sorte  Rygge  og  Guldtitler.  Her 
sad  ban  og  udarbeidet  med  den  st0rste  Flid  sine  Prae- 
kener.  Han  havde  ikke  lagt  mere  Arbeide  paa  dem, 
om  ban  havde  praeket  for  et  Hovedstadspublikum.  Her- 
ind  kom  Farmerne  for  at  hente  Raad  og  dr0fte  Menighe- 
dens  Anliggender.  Her  kom  de  Fattige  og  fik  Hjelp. 
Her  fik  de  Velstaaende  sine  Af  rivninger.  Her  sad  sorg- 
betyngede  og  en  og  anden  Gang  en  syndbetynget  og  fik 
Tr0st.  Men  alle  fik  komme  paa  den  anden  Side  af  For- 
haenget  og  faa  en  Kop  Kaffe  efterpaa.  Den  lille  dannede 
Prestekone  bestraebte  sig  flittigt  paa  ikke  at  st0de  nogen 
ved  sin  Dannelse.  Der  var  nogle  farlige  Madammer 
iblandt,  som  man  maatte  vaere  forsigtig  med  og  som 
ikke  glemte  at  lade  hende  forstaa,  at  i  "det'ne  herre 
Oontrie"  var  alle  simple  Folk  baade  den  ene  og  den 
andre.  Men  da  saa  den  lille  Prestekone  omsider  i  sin 


—  24  — 

Iver  efter  at  yde  i  fuldt  Maal  skjaenket  sin  ^Egtefaelle 
en  Slamp  af  en  Gut  paa  femten  Fund  —  bedre  end  no- 
gen  Farmerkone  deromkring  —  saa  var  hendes  Stilling 
grundfaestet. 

Ofte  maatte  Presten  reise  firti  og  femti  Mil  paa  de 
daarlige  Veie,  mens  hun  sad  alene  med  Gutten  i  den  lille 
T0mmerhytte  og  lyttet  til  Regnens  Pladsken  eller  Stor- 
mens  Hvin  og  taenkte  paa  Manden,  som  var  ude  og 
kj0rte  i  TJveiret.  Da  havde  hun  gjort  Vorherre  mange 
L0fter,  om  bare  Manden  kom  velbeholden  hjem.  En 
af  disse,  der  mest  hyppigt  var  gjentaget,  var  dette,  at 
Gutten  skulde  vies  til  hans  Tjeneste,  hvis  Faren  bleT 
sparet. 

Da  holdt  hun  Lys  i  Vinduerne  og  0dslet  med 
Bragndsel.  Xaar  saa  Larvedarius,  en  omstreifende  lur- 
vet  Hund,  som  holdt  til  i  Prestegaarden,  meldte  af,  og 
hun  h0rte  Hestehovenes  Klapren  og  saa  Gnister  af  To- 
bakspiben  langt  borte  og  Welde  selv  straks  efter  vaad 
eller  frossen  men  altid  tryg  og  lun  kom  stolprende  stiv- 
benet  ind,  saa  var  al  Bekymring  glemt.  TTndertiden 
havde  han  en  Seek  Havre,  et  Stykke  Flesk  eller  endog 
en  Kalveskrot  med  i  Buggyen.  Han  havde  laert  at  saette 
Pris  paa  den  Slags  Beviser  paa  aaandeligt  Liv  i  Me- 
nigheden.  Det  veiet  mere  for  ham  end  de  taarefyldte 
Forsikringer.  En  st0rre  Villighed  til  at  ofre  —  det  var 
noget  holdbart.  Meget  af  det,  han  saaledes  bragte  med 
sig,  blev  delt  ud  med  rund  Haand  til  fattige  Nykom- 
inerfamilier,  som  havde  slaaet  sig  ned  rundt  om. 

I  de  f0rste  Aar  havde  Fru  Welde  ret  ofte  faaet 
Breve  fra  sine  fine  Tanter  derhjemme.  Hendes  egne 
Breve  havde  str0mmet  over  af  Lykke.  Hun  havde  dog 
ikke  lagt  Skjul  paa,  at  de  var  fattige  og  levet  som  Fat- 
tige i  et  nyt  Settlement,  hvor  naesten  alle  var  fattige. 


Siden  var  det  de  fine  Tanter,  som  fik  det  travelt 
n.ed  at  skalpere  "den  stakkels  lille  Laura." 

Imidlertid  vokste  Weldes  Menigheder,  Kaldet  blev 
delt  og  han  fik  det  lettere.  En  smuk  Prestegaard  reiste 
sig  i  Nserheden  af  bans  st0rste  Kirke  og  han  fik  eget 
Kontor  og  Konen  sin  Parlor  og  Dagligstue  som  de  vel- 
staaende  Farmerkoner  i  Nabolaget. 

Men  hun  glemte  aldrig  de  f0rste  Traengselens  Aar, 
da  hun  dog  havde  vaeret  saa  lykkelig.  Nu  var  Mandea 
saa  optaget  af  allehaande  Gj0remaal  og  der  forlangtes 
ikke  mere  Offer  af  hende,  —  nu  var  det  bare  han,  som 
ofret. 

Og  Welde  sad  paa  Kontoret  og  taenkte  paa  den 
gode  gamle  Tid,  da  han  fik  bringe  sit  Offer.  Nu  sad 
han  der  og  lagde  sig  til  en  Mave  og  havde  det  godt. 
Nu  var  det  bare  Konen  som  ofret  ved  Slidet  i  det  for- 
pgede  Husarbeide. 

Og  de  gik  og  blev  halvt  om  halvt  misundelig  paa 
hverandre. 

Under  slige  Forhold  havde  Conrad  Walther  Welde 
vokset  op. 

Endog  da  de  boede  i  T0mmerhytten  havde  han  laert 
at  forstaa,  at  han  havde  det  meget  godt,  medens  naesten 
alle  de  andre  havde  det  ondt.  Mellem  Foraeldrene  blev 
der  talt  meget  om  Farmernes  Ubarmhjertighed  overfor 
l-aade  B0rn  og  Dyr,  deres  Urenslighed  og  Mangel  paa 
Omtanke.  Hvorledes  de  med  lidt  Hensynsfuldhed 
kunde  gj0re  Li  vet  lettere  for  hverandre  og  hvor  gait  de 
igrunden  stelte  sig  med  selvforskyldte  Plager.  Dette 
kom  aldrig  udenfor  det  lille  T0mmerhus;  men  Gutten, 
som  havde  seet  Morens  Taarer  og  Farens  Harme,  — 
han  gjemte  paa  det. 

Han  var  glad  nu,  da  Maalet  var  naaet  og  han  havde 


—  26  — 

faaet  et  Kald.  Han  vidste,  hvad  der  h0rte  til.  Skolen, 
Colleget  og  Seminarist,  havde  vaeret  lykkelige  Aar,  — 
naar  han  nu  saa  tilbage.  Hans  Fare  Stilling  i  Samfun- 
det  saavelsom  hans  eget  Forhold  havde  skaffet  ham  et 
af  de  bedste  Kald.  Samfundets  Formand  havde  gra- 
tuleret  ham  med,  at  han  kom  til  et  Kald,  hvor  alt  var  i 
den  skj0nneste  Orden  og  hvor  alt  stod  ligesom  faerdigt. 
Bet  var  faa,  som  kunde  gaa  til  en  slig  Menighed  lige 
fra  Seminariet.  Conrad  Welde  havde  lettet  paa  sine 
svaere  Skuldre,  —  han  havde  gaaet  lige  villigt  til  en 
Missionsplads  i  Canada. 

Han  var  bleven  vel  modtaget  og  havde  fundet  alt 
i  den  bedste  Gjaenge  i  Menigheden.  Vel  havde  han  f01t 
sin  egen  Ubehjelpelighed  og  da  isaer,  naar  han  taenkte 
paa  sin  dygtige  ForgjaBnger;  men  hans  saligste  Stunder 
var  alligevel,  naar  han  forrettet  for  Alteret  og  det  store 
og  velind0vede  Kor  faldt  ind  med,  saa  ligesom  hele 
Kirkens  Skib  baevede  i  den  staerke  Harmoni.  Her  var 
han  tryg  og  sikker  —  her  f01te  han  sig  10ftet  og  grebet. 
Menigheden  blev  ligesom  borte,  —  han  var  Stedfortrae- 
deren,  som  stod  mellem  Gud  og  den.  Sine  Praekener 
udarbeidet  han  omhyggeligt,  som  han  havde  laert  det. 
Intet  af  hans  eget,  skulde  finde  Plads  der.  Guds  Ord 
purt  og  rent  og  uden  Fraser,  slig  skulde  det  vaere. 

Det  havde  begyndt  lovende,  —  alt  havde  gaaet  saa 
godt.  Den  eneste  Skygge  kastet  ind  over  hans  Gjeming 
var  fra  en  knuvlet  daarlig  klaedt  og  krogrygget  Mand 
med  et  glissent  Skjaeg,  en,  —  som  han  paa  nogen  ufor- 
klarlig  Maade  skyldte  et  Opgj0r  —  en,  som  havde  noget 
at  fordre  af  ham,  som  han  ikke  kunde  betale. 


TREDIE  KAPITEL. 

Pastor  Welde  drev  forn0iet  op  og  ned  paa  Gulvet 
i  sit  Kontor,  som  han  pleiede.  Han  havde  nok  belt 
beseiret  J0rgine  igaar  -  -  samlet  g!0dende  Kul  paa 
hendes  Hoved  ved  at  forlange  en  ekstra  Kop  Kaffe. 
idag  havde  hun  vaeret  ekstra  blid.  Han  smaalo  gjennem 
Cigarr0gen.  Diplomat,  —  det  var,  hvad  han  var.  Han 
burde  vaeret  Minister  til  Rusland  eller  noget  andet 
kranglevorrent  Land  og  afvendt  Krig. 

Egentlig  skulde  han  vel  kanske  heist  holdt  paa  sin 
Vaerdighed  og  gjort,  hvad  en  anden  vilde  gj0re  i  hans 
Stilling  —  vist  det  uforskammede  Menneske  D0ren  og 
drukket  The;  men  han  havde  bmgt  den  store  Kroppen 
sin  daaiiigt  til  at  slaa  fra  sig.  Han  havde  vaeret 
staerk  for  sin  Alder,  da  han  var  liden,  og  Ting,  han  fik 
mellem  Hasnderne,  gik  istykker  for  ham.  Slog  han 
ef  ter  sine  mindre  S0skende  eller  tog  han  i  dem,  saa  blev 
det  altid  for  haardt.  "Nu  maa  du  vaere  forsigtig, 
Conrad!"  Han  h0rte  Morens  Stemme  saa  tydelig,  - 
den  ringet  endnu  for  hans  0ren.  Hendes  Betoning 
tllkjendegav  alle  Nuancer  fra  en  mild  Advarsel  til  en 
Tmdsel,  der  mente  Ris,  naar  Far  kom  hjem.  Lagde 
hun  Vaegten  paa  "Nu",  saa  var  det  Advarsel  i  3die 
Grad.  Vaegten  paa  "du"  var  i  2den  Grad.  Vaegten  paa 
"forsigtig"  var  i  Iste  Grad.  Men  lagde  hun  Vsegten 
paa  "maa",  saa  var  det  Tmdsel  i  2den  Grad.  Vaegten 
paa  hele  Saetningen  var  Trudsel  i  Iste  Grad.  Jo,  - 
saa  laerte  han  at  vaere  forsigtig.  Han  turde  ikke  slaa 
til,  naar  et  Par  sinte  Gutter  hsengte  sig  paa  ham.  Han 
havde  ikke  taalt  den  Tanke,  at  de  kanske  kunde  komme 


—  28  — 

tilskade.  Men  han  noterede  dog  med  en  viss  Tilfreds- 
stillelse,  at  han  havde  havt  stor  Respekt  for  nogle  sinte 
Smaatasser,  som  brugte  baade  Stok  og  Sten  og  var 
sjaeleglade,  naar  de  traf  rigtig  haardt. 

Han  erindrede  ogsaa,  hvorledes  de  havde  vseret 
efter  ham  paa  Colleget  for  at  faa  ham  med  i  Fodbold- 
Teamet.  De  havde  f01t  paa  Musklerne  i  hans  Ben  og 
klemt  paa  ham  baade  her  og  der  og  profeteret,  at  han 
vilde  blive  en  "Star".  Han  havde  troet  det  selv  ogsaa,  at 
han  kunde  have  duet  til  noget  sligt,  hvis  det  ikke  havde 
vaeret  forlangt,  at  han  skulde  10be  andre  overende  - 
kanske  braekke  Arme  og  Ben  paa  dem  og  saa  h0re 
Jubelen,  naar  han  vassede  gjennem  Modstanderne.  Det 
laa  nok  ikke  for  ham  dette. 

"Det  er  rigtig  det,  Gutten  min,"  havde  en  gammel 
Prest  sagt,  som  engang  var  paa  Bes0g  hos  hans 
Foraeldre.  "Jesus  slog  ikke  igjen  og  du  vil  gjerne  vaere 
lig  ham,  ikke  sandt?"  Han  havde  nikket.  Hykler,  som 
han  var.  Det  var  nok  ikke  Gudsfrygt  saameget  som 
Kujoneri.  Kammeraterne  var,  havde  han  indbildt  sig, 
saa  altfor  skr0belige.  De  var  nok  ikke  saa  skr0belige, 
naar  det  gjaldt  gale  Streger.  Minde  efter  Minde  steg 
frem  fra  hans  Barndom.  De  havde  nok  fortjent  Juling. 
Nu,  ja  —  de  fik  det  ogsaa,  Stakkar.  Man  kunde  h0re 
dem  ule  S0ndagsmorgenerne  borte  paa  Farmene.  Da 
havde  Foraeldrene  Tid  til  at  prygle  dem.  De  kom  altid 
saa  skinnende  af  nyerhvervet  Retfaerdighed  til  Kirken 
efter  paa  —  baade  de  smaa  og  de  store. 

Han  gjsespede  og  strakte  sig  i  sin  fulde  Laengde  og 
gymnasticerede  med  Armene.  Det  var,  som  fik  han 
Lyst  til  at  slaas  med  noget.  Han.burde  faa  sig  en 
Punching-Bag,  —  en,  som  han  kunde  daske  10s  paa  af 
alle  Kraefter,  —  en  som  ikke  vilde  skrige  eller  krepere, 


—  29  — 

om  han  slog  rigtig  haardt.  Eller  noget  at  traekke  paa 
eller  10fte  paa.  Der  var  jo  saa  meget  sligt . 

En  Larm  ude  fra  Kj0kkenet  vakte  hans  Opmaerk- 
somhed.  Det  var  et  Vedfang,  som  gamle  J0rgine  havde 
vferet  ude  efter  og  slap  i  Vedkassen.  End  om  han  mi 
bar  ind  Ved  for  hende?  Han  vilde  saa  gjerne  gj0re 
aet  --  skulde  gjerne  betale  for  at  faa  gj0re  det;  men 
hvad  vilde  him  sige,  om  han  tilb0d  sig.  Det  beroede 
naturligvis  paa,  hvad  Pastor  Wangel  af  Synoden  og 
Pastor  Nilsen  af  Forenede  havde  gjort  under  lignende 
Omstsendigheder.  Han  grundede  lidt.  J0rgine  maatte 
tages  fint  —  diplomatisk.  Medens  han  endnu  spekule- 
rede,  h0rte  han  en  lignende  Larm.  Vedfang  Numer  to. 
Ja,  da  nyttet  det  vel  ikke.  Kassen  var  vel  fuld. 

Han  drev  endnu  en  Stund  op  og  ned  paa  Gulvet. 
Saa  kastet  han  den  halvr0gte  Cigar  fra  sig  i  Kaminen 
og  aabnet  D0ren  til  Verandaen  for  at  lufte  ud.  Trak 
saa  sin  sorte  Frakke  paa  og  satte  sig  til  Skrivebordet. 
Kontortiden  var  nu  kommet.  Han  begyndte  at  gnide 
paa  en  Flaek  paa  det  ene  Frakkeaerme.  Han  havde  en 
ren  Lidenskab  for  at  f jerne  Flaekker. 

Saa  b0iet  han  Hovedet  over  de  foldede  Hsender  og 
laeste  sit  Fadervor.  Hans  Kontortid  var  endel  af  hans 
Embedsg  j  erning. 

Han  var  nu  Presten  i  sit  Kald. 


FJERDE  KAPITEL. 

Ude  i  Forvaerelset  rumsterede  J0rgine  med  Stolene 
og  t0rret  St0v.      Blankt  skulde  det  vaere.      Slig  havde 


—  30  — 

det  vaeret  hos  Wangel  af  Synoden  og  Nilsen  af  Porenede 
Kirke.  Saa  Irak  hun  sig  tilbage  til  Kj0kkenet,  hvor 
Kaffekanden  stod  blankpudset  og  surrede  paa  Ovnen. 
Presten  gik  selv  ud  og  tog  imod,  naar  nogen  kom. 

Han  hjalp  dem  af  med  T0iet  og  talte  om  Veir  og 
Vind  og  f0rte  dem  saa  ind  paa  Kontoret  eller  anviste 
olem  Plads  i  Forvaerelset,  hvis  han  havde  nogen  anden 
paa  Kontoret.  En  og  anden  som  havde  det  travelt  blev 
ekspederet  ude  i  Entreen.  Selv  havde  han  aldrig 
travelt  i  Kontortiden. 

Der  kom  en  Kone  for  at  begjaere  Barnedaab,  saa  en 
til  og  saa  nok  en.  Det  gik  ganske  fort.  De  blev  vist 
ind  i  Kj0kkenet,  hvor  J0rgine  fortalte  om  de  to  Slags 
Kaffe  og  hjalp  dem  til  det  eneste  rette  i  den  Henseende 
og  modtog  deres  "Tak  og  Mre"  ude  fra  Kj0kkentrappen. 

Saa  kom  en  Arbeider,  som  vilde  bede  om  en  An- 
befalingsskrivelse  for  en  Post  som  Janitor  i  en  Skole. 
Han  kom  med  en  Knap  i  Haanden.  Da  han  ude  i 
Intreen  havde  revet  Jakken  op  for  at  faa  fat  paa  sine 
Papirer,  saa  havde  han  revet  Knappen  af. 

Som  alle  hverdagslige  Folk  maatte  han  f0rst 
naevne  det,  som  sidst  haendte. 

Presten  unders0gte  baade  Knappen  og  Stedet,  den 
havde  siddet. 

"Den  kan  jeg  sy  i  for  dig  paa  et  Minut,"  sagde 
han.  "Jeg  er  desvserre  Ungkarl  og  har  lidt  Erfaring  i 
sligt  fra  Skolen." 

Manden  protesterede  ivrigt.  Kjaerringen  kunde 
gj0re  det. 

"Men  nu  vil  jeg  du  skal  faa  Knappen  syet  i,  saa 
den  sidder,"  lo  Presten.  "Det  tar  et  seksaarigt  College- 
kursus  at  laere  at  sy  i  en  Knap  ordentlig." 

Manden  trak  leende  Jakken  af  og  aabenbarede  et 


—  31  — 

Par  meget  skidne  Skjortesermer.  Inden  ban  overleyerede 
Jakken,  saa  tog  han  ud  en  Pakke  Tobak  i  gult  Omslag 
og  en  sortr0get  Corncobpibe  og  kastede  tvivlraadig 
Blikket  omkring  sig.  Presten  reiste  sig  og  tog  frem  en 
Kasse  Cigarer.  Der  var  to.  Den  ene  var  aegte 
Havanesere.  Han  rakte  ham  den  bedste.  Manden  tog  en 
og  dreiet  den  mellem  sine  grove  Fingre.  "Tusen  Tak !" 
sagde  han.  Presten  gav  ham  lid  og  trak  den  bedste 
Stol  frem  til  ham.  Saa  fandt  han  frem  Naal  og  Traad 
fra  en  Skuffe  i  sit  Skrivebord.  "Det  er  ligesom  en 
Hemmelighed,  det  her,"  sagde  han.  "Husholdersken  er 
lidt  tilaars  og  ser  daarligt.  Og  saa  bar  jeg  nogle 
saadanne  Remedier  for  Selvhjaelp,  som  hun  ikke  ved 
om."  Han  var  lidt  naersynt  og  sigtede  laenge,  f0r  han 
fik  traedet  Naalen.  "Saa  gaar  vi  til  den  vigtige  Skraed- 
dergjerning,"  sagde  han  med  et  naesten  professionelt 
Greb  i  Jakken.  Manden,  der  havde  indhyllet  sig  i  en 
R0gsky,  sad  foroverb0iet  med  Haenderne  foldet  mellem 
Knseerne  og  spekulerede.  Presten  maatte  nu  have  en 
Mening  med  dette. 

"Jeg  h0rer  ikke  til  Menigheden  endnu",  sagde 
han ;  "men  jeg  bar  mi  saa  smaat  tsenkt  paa  at  slutte  mig 
til.  En  b0r  no'nsteds  h0re  hjemme  i  den  Henseende 
an",  tilf0iede  han  filosofisk. 

Presten  svarede  ikke.  Han  syntes  belt  optaget  af 
sit  Arbeide. 

"Jeg  bar  naa  taenkt  en  hel  Del  paa  at  sende  "Kid- 
sen"  paa  S0ndagsskolen  an,"  fortsatte  Manden.  "Kjaer- 

ringa  bar  sagt  —  hu  sier  ret  som  det  er,  John,  sier  hun, 

___>? 

Det  ringet  paa  Entreklokken.  Presten  lagde  Jak- 
1-en  fra  sig  og  gik  ud.  Der  blev  et  belt  Opstuds  i  Gan- 
gen.  Udenfor  10d  det  skarpe  T0f-t0f  af  et  Automobil. 


—  32  — 

Bank0r  Brooten  og  Dr.  Spohr  var  det,  som  kom. 
De  var  i  udmaerket  Lune  og  skubbede  hverandre  ind  i 
Kontoret.  Brooten  gik  som  Kjendtmand  lige  til  Pre- 
stens  Cigarkasse  og  b0d  omkring.  Han  fyldte  ligesom 
bele  Kontoret  med  sin  Nservserelse. 

"Vaersgo  sid  ned,"  sagde  Presten.  "Jeg  skal  snart 
vaere  faerdig."  De  to  Ankomne  kunde  knapt  tro  sine 
egne  0ine,  da  de  saa,  at  Presten  begyndte  at  sy.  Deres 
Blikke  vandret  fra  Arbeideren  til  Presten.  Saa  brast 
Doktoren  i  Latter.  "Nu  har  jeg  set  det  ogsaa,"  sagde 
l-.an.  "Er  De  Skrsedder?"  Presten  lo  med.  "Jeg  vilde 
vise  ham,  at  en  luthersk  Prest  kan  sy  i  en  Knap,  saa 
den  sidder,"  sagde  han  og  drog  rigtig  haardt  i  Traaden. 

"Ja,  mi  har  jeg  set  det  ogsaa,"  sagde  Brooten. 
"Forresten  er  du  ikke  den  eneste."  Han  greb  opunder 
Vesten  og  vraengte  ud  et  Stykke  af  Bukseliningen. 
Denne  Knappen  har  jeg  sat  i  sj01,"  sagde  han,  "og  jeg 
kan  formelig  kjende,  hvorledes  hele  Buksen  haenger  paa 
clen  ene  Knappen,  som  jeg  har  sat  i."  De  lo  alle. 

Arbeideren  sad  og  funderede.  "Kjaerringa"  satte 
Knapperne  i  for  ham. 

"Jeg  har  en  viss  Svaghed  for  Knapper,"  forklarte 
Pastor  Welde,  idet  han  surret  Traaden  et  Par  Gange 
om  Knappen  og  faestet  med  et  Par  Sting  paa  Indsiden. 
''Her  mangier  forresten  en  til.  Det  er  bedst  at  ta  den 
med  det  samme."  Han  rodet  i  en  JEske  og  fandt  en, 
som  lignet. 

"Du  har  alt  paa  rede  Haand,  du,"  lo  Brooten. 

"Naa  ja,"  sagde  Presten  smilende.  "En  skulde 
altid  gjemme  paa  10se  Knapper.  Bedstemor  havde  en 
hel  Samling  af  dem  —  flere  ^Esker.  Hun  bragte  en  hel 
Slump,  da  hun  kom  til  os  fra  Norge.  Og  de  skal  jeg 
arve." 


—  33  — 

De  lo  igjen,  saa  det  skraldede. 

"De  kan  komme  godt  med  og  bli  til  stor  Nytte  for 
en  Prest,"  sagde  Doktoren.  "Ser  De  en,  som  kommer 
uvaerdig  til  Alters  med  en  manglende  Knap,  saa  kan  De 
bare  sige  Pst!  og  vinke  ham  ind  i  Sakristiet  og  ssette 
Knappen  i  for  ham,  saa  han  blir  en  vaerdig  Nadver- 
gjaest!" 

Igjen  skyllet  en  Latterb01ge  gjennem  Vaerelset. 

"Naa,  ja!  egentlig  er  det  ikke  noget  at  le  af," 
sagde  Presten.  "Mor  var,  hvad  man  i  Norge  kalder  af 
'"bedre  Folk,"  og  da  Bedstemor  kom  over  til  os,  saa  var 
Knapperne  omtrent  det  eneste,  som  var  tilbage  af  den 
store  Slaegten.  Men  det  er  min  Mening,  at  Bedstemors 
Knapper  gjorde  mere  til  at  holde  den  svaere  Menigheden 
paa  Willow  Prairie  sammen  under  Kirkestriden  end 
Fars  Syntax.  Far  var  jo  Theolog  fra  Norge.  Saa  snil 
og  bra,  som  han  var,  saa  stak  der  jo  lidt  af  en  Pave  i 
ham  —  saa'n  ude  blandt  Folk,  da.  Men  Konerne  kom 
til  Bedstemor  for  at  faa  Knapper  —  "af  det  samre 
Slaget"  -  og  him  kunde  altid  finde  nogen,  som  lignet. 
Der  var  S01vknapper,  som  havde  siddet  i  Klaerne  til  en 
Storbonde  oppe  i  Dalene,  som  var  hendes  egen  Farfar. 
Der  var  Messingknapper  med  Krone  paa,  som  havde 
siddet  i  Morfarens  Uniform,  —  han  havde  vseret  Gene- 
ral og  vseldig  Krigsm'and.  Saa  Knapper  fra  Farens 
Sorenskriver-Uniform  og  forresten  Knapper  med  An- 
kere  og  Posthorn  og  alt  muligt.  Hun  lagde  ud  om 
Slaegten  og  Konerne  gik  imponerende  bort.  Hertil 
kom  Mors  Samling  af  senere  Datum  og  Weldeslaegten 
blev  spredt  med  Knapperne  udover  hele  Settlementet. 
Der  gik  Farmere  og  Farmerkoner  med  Knapper,  som 
havde  siddet  baade  her  og  der  paa  Weldefolket.  Havde 


—  34  — 

de  da  svigtet  i  Naadevalget,  saa  var  Knapperne  jo  blevet 
rentud  vserdi!0se." 

Han  smilte  halvt  vemodigt  og  vedblev: 

"Bedstemor  tilh0rte  en  gammel  Embedsmands- 
slaegt,  som  det  nu  er  gaat  ud  med.  Af  hele  Herligheden 
var  bare  Knapperne  igjen.  De  sad  hun  og  stelte  med  i 
saamangen  tung  Stund.  Hun  likte  at  snakke  om  Silke- 
kjolerne,  Barneballerne  og  de  r0de  lakerte  Sko  fra  sin 
Barndom." 

Knappen  var  forlaengst  syet  i  og  Arbeiderens  An- 
s0gning  underskrevet.  Bank0r  Brooten  satte  ogsaa  sit 
Navn  paa  og  leverede  det  til  Arbeideren  med  en  Mine, 
Baa  denne  forstod,  hvad  Brootens  Navn  betydet.  Welde 
fulgte  ham  ud  i  Entreen.  Manden  var  nsesten  som  for- 
vildet:  "Jeg  Ii0rer  ikke  til  Menigheden,  men  jeg  har 
taenkt  paa,"  —  saa  husket  ban,  at  ban  havde  sagt  det 
f0r.  "Kjaerringa  bar  sagt,  at  vi  maa  sende  "Kidsen" 
paa  S0ndagsskolen  —  hun  h0rer  til,  hun,"  —  men  saa 
husket  ban,  at  ban  ogsaa  havde  sagt  det  f0r.  "Jeg  er 
en  noksaa  hsendig  Mand  med  Alskensting  rundt  Huset," 
sagde  ban.  "Hvis  Presten  har  noget,  som  skal  gj0res 
randt  Huset,  saa  skal  jeg  komme  om  Kvelden  eller 
S0nda'n  og  hugge  Ved  eller  sligt  for  Presten;"  men 
saa  husket  ban,  at  det  ikke  var  rigtigt  at  gj0re  sligt  om 
S0ndagen.  Endnu  stod  ban  i  den  halvaabne  D0r :  "Det 
er  ikke  frit  for,  at  jeg  har  drukket  lidt  sommetider," 
sagde  ban;  "men  det  er  Slut  med  det  nu  —  og  bandet 
—  det  er  en  styg  Uvane;  men  nu  — " 

Presten  skj0v  ham  lempelig  ud  uden  at  ville  h0re 
bans  Forsikringer  og  b0d  ham  Farvel  med  en  fornem 
Haandbevaegelse.  "Hvis  De  nu  faar  Pladsen,  saa  faar 
De  vaere  saa  god  at  stelle  Dem,  saa  at  vi,  som  skrev  paa, 
kan  forsvare  det,"  sagde  ban. 


Dpren  olev  lukket.  Manden  stod  endnu  med  sin 
bulede  Hat  i  Haanden  ude  paa  Trappen  og  stirret  mod 
den  lukkede  D0r.  Saa  f01te  ban  paa  Knapperne,  stram- 
met  sig  op  og  gik  ind  paa  den  naermeste  Saloon  for  at 
fortaelle  Historien  og  faa  flere  Underskrifter. 

Da  Pastor  Welde  kom  ind  f  andt  ban  Doktoren  ved 
Boghylden  og  Brooten  staaende  ved  Vinduet.  "Fyren 
troede  visst,  at  det  var  for  at  frelse  hans  Sjael,  jeg 
gjorde  ham  den  lille  Tjenesten.  Havde  jeg  tsenkt  det, 

saa "  —  "saa  havde  du  ladet  KjaBrringen  hans 

gj0re  det,"  faldt  Brooten  ind.  "Aldeles  korrekt.  Der 
er  nogle,  som  ser  paa  en  Prest  akkurat  som  en  Forret- 
ningsmand.  De  kan  ikke  taenke  sig  Muligheden  af,  at 
nogen  kan  give  dem  en  Haandsraekning,  nden  at  der 
stikker  noget  under  —  —  nogen  Egennytte.  Men/' 
tilf0iet  han  undskyldende,  "Skam  at  sige,  saa  er  de  slig 
oplaert.  Det  er  rent  resikabelt  at  hjelpe  nogen  med 
nogenting.  Jeg  busker,  da  jeg  var  i  St.  Louis  for  at 
pudse  op  Tysken  min  —  og  Theologien,  da  saa  jeg  en 
Aften  paa  en  af  Broerne  en  Kone  med  en  Kurv  Potetes. 
Det  var  et  gammelt  og  skr0beligt  Menneske  og  hun  gik 
der  og  slabbet  og  pustet  og  skiftet  og  hvilet.  Da  jeg 
havde  sect  paa  hende  lidt,  saa  taenkte  jeg,  at  det  var 
Skam  at  en  stor  og  staark  Laban  som  jeg  ikke  skulde 
kunne  baere  den  Kurven  for  hende,  naar  jeg  gik  samme 
Vei.  Saa  tog  jeg  fat  paa  Kurven  —  og  gjorde  mig  saa 
Isekker,  som  jeg  kunde  for  Gamla;  men  ved  du,  hvad 
hun  gjorde?  Hun  greb  med  begge  Hsenderne  i  Kurve- 
banken  og  holdt  fast  og  skreg,  —  hun  troede  jeg  vilde  ta 
den,  forstaar  du.  Jeg  pr0vede  hende  baade  paa  Engelsk 
og  Tysk.  Hun  forstod  ikke  det  Gran,  —  bare  bed  de 
tand!0se  Gummerne  sammen  og  holdt  krampagtig  fast 


—  36  — 

—  slig  — ."  Presten  greb  Brooten  i  Armen  og  illu- 
strerede  Foredraget  med  at  klemme  til,  saa  den  tykke 
Bank0r  baade  lo  og  vred  sig.  "Saa  i  et  0ieblik  var  der 
Folk  samlet,  og  det  var  maerkelig  nok  ingen,  som  syn- 
tes  at  tro  mig,  da  jeg  fortalte,  hvad  min  Hensigt  havde 
vaeret.  De  vilde  kanske  have  kastet  mig  i  Vandet  men 
taenkte  maaske,  at  det  var  bedre  at  lade  en  saadan  stor 
Krop  gaa  med  nogle  Advarsler.  Men  s0rgelig  er  det, 
at  Forholdene  skal  vaere  slig.  Hvor  stygt  maatte  ikke 
Verden  have  faret  med  et  sligt  Menneske,  som  ikke  paa 
noget  levende  Vis  kunde  begribe,  at  der  kunde  vaere  en 
Mulighed  for,  at  en  eller  anden  steerk  Dagdriver  i  et 
kristent  Land  kunde  byde  sig  til  at  hjelpe  hende  lidt." 

Brooten  var  bleven  alvorlig.  "Jeg  har  ogsaa  lei- 
lighedsvis  —  isser  f  0r  i  Tiden  —  hjulpet  Folk ;  men  du 
maa  vaere  forsigtig  ellers  springer  de  lukt  op  i  Nsesen 
paa  dig,"  sagde  han.  "Forresten  er  det  nok  bedst  at 
lade  Folk  hjelpe  sig  sj01,  —  det  har  jeg  maattet  gj0re. 
Det  er  nok  derfor,  at  det  er  saa  let  at  samle  Penge  til 
Hedningerne  ogsaa.  Om  man  hjelper  dem  lidt,  saa  faar 
en  da  ikke  Ubehageligheder  efterpaa  af  det.  Hvis  du 
b0ier  dig  for  at  knytte  slige  Folks  Skoremme,  saa  opfat- 
ter  de  det  som  en  Invitation  til  at  t0rke  Beina  sine  paa 
dig,  Far,  —  jamen  gj0r  det  det.  En  faar  ikke  stor  Tak- 
ken  for  det;  —  men  det  slaenger  lidt  Lort  iblandt.  Er 
det  ikke  saa,  Spohr  ?"  Doktoren  nikkede  f  ra  Boghylden. 

Brooten  stod  og  smaasnakket,  mens  han  pyntede 
paa  sine  Negle.  Theodora,  den  seldste  Datteren,  gav 
ham  altid  Fonnaninger  om  Neglene. 

Ja,  saa  var  det  da  hans  ^Erinde  —  han  vilde  in- 
vitere  Pastoren  ud  paa  en  Automobiltur  naeste  Dag. 
Havde  faaet  en  rigtig  udmaerket  Maskine  fra  Detroit. 
Det  var  jo  slig  nu,  at  man  maatte  ha  noget  sligt  Fanteri 


—  37  — 

for  ligesom  at  holde  sig  oppe  —  men  egentlig  var  det 
nu  Mrs.  Brootens  og  D0trenes  Paafund.  Flink  Chauff0r 

—  en  ren  Expert  — . 

Bankchefen  og  Lsegen  tog  Afsked  ganske  braat,  da 
Entreklokken  10d.  Det  var  en  Dame  af  Middelklassen, 
som  kom.  De  to  Herrer  hilste  meget  venligt  paa  hende 
og  spurgte  efter  Familiens  Befindende  og  fik  h0re,  at 
alt  stod  godt  til. 

Mrs.  Andrew  Thompsons  lille  trivelige  Person  blev 
meget  h0fligt  anvist  Plads  i  en  Stol,  som  Presten  trak 
frem  til  hende.  Hun  aabnede  forsigtig  sin  "Vaeske  og 
tog  ud  et  meget  snrakt  sammenlagt  Lommet0rklaede  og 
braettede  S10ret  noget  op  for  at  komme  til  den  lille 
freidige  Naese.  Alt  dette  tog  Tid  og  him  traengte  lidt 
Tid.  Overfor  den  gamle  Prest  havde  hun  altid  talt 
som  en  Datter  og  han  havde  vaeret  ligesom  en  Far  for 
hende.  Ved  Tanken  paa  dette  maatte  hun  f0re  Lomme- 
t0rklaedet  helt  op  til  0inene.  Denne  nye  Presten  saa 
saa  ung  og  forlegen  ud,  saa  hun  f01te  naesten  at  kunne 
tale  som  en  Mor  til  ham;  men  hun  var  ikke  ligesom 
gammel  nok  til  det  heller.  Hun  havde  faldt  ud  af  en 
Rolle  uden  endnu  at  have  faaet  sig  anvist  en  ny;  men 
Prestens  venlige  Sp0rgsmaal  om  hvad  han  kunde  tjene 
hende  med  fik  snart  Samtalen  igang. 

Presten  maatte  rigtig  "ondskylde",  at  hun  kom. 
Men  det  var  nu  denne  Ludefisk-Suppern,  som  Menig- 
hedens  Kvindeforening  skulde  have.  Hun  var  nu  lige- 
som Formand,  hun  da.  Hun  havde  bestemt  modsat  sig 
et  blive  valgt;  men  det  var  ikke  Eaad  at  slippe  endda 
de  havde  saamange  dygtigere  Kvinder  end  hun,  for  hun 
var  jo  bare  en  simpel  Kone  og  saa  var  det  de  Smaa  da, 

—  den  yngste  var  jo  bare  to  og  et  halvt. 

Presten  afbr0d  hende  med  at  sige,  at  han  havde 


—  38  — 

b0rt,  at  hun  var  den  dygtigste  i  hele  Kvindeforeningen. 
Mrs.  Thompson  maatte  absolut  benasgte  dette.  Her 
havde  vi  jo  denne  Mrs.  Berven,  som  nylig  var  kommet 
fra  Norge. 

Hun  standsede  lidt  og  brugte  Lommet0rklaedet 
igjen.  Hun  skulde  givet  meget  for  at  faa  h0re  Pasto- 
rens  Mening  om  Mrs.  Berven;  men  ban  lod,  som  ban 
ikke  h0rte  det: 

"Ja,  Pastoren  kjender  vel  Mrs.  Berven?" 

"Ja,  — nei, — bar  visstnok  seet  hende.  Liden  m0rk 
Kone  med  skarp  Naese " 

"Skarp  Tunge,  mener  De." 

Det  plumpet  ud.  Konens  Lommet0rklgede  standset 
paa  Halvveien.  Det  var  som  en  usynlig  Haand  holdt 
hendes  egen  Haand  vaek  fra  Naesen  nu. 

"Ja,  kanske  det  ogsaa,"  lo  Presten.  "Jeg  kjender 
forresten  ikke  noget  til  hende.  Det  er  J0rgine,  Mrs. 
Brooten  og  flere  andre,  som  bar  naevnt  Dem  saa  fordel- 
agtigt." 

Mrs.  Thompson  syntes  belt  overvunden  ved  denne 
Tilstaaelse.  J0rgine  og  Mrs.  Brooten  var  jo  ogsaa  de, 
hvis  Mening  om  sig  hun  satte  styrst  Pris  paa. 

Og  hun  frembragte  da  sit  ^rinde.  Hun  havde 
nu  va?ret  ude  og  solgt  Billetter,  saa  hun  ikke  vidste, 
hvad  Manden,  ban  Andrew,  vilde  sige,  naar  hun  kom 
bjem.  Forresten  sagde  ban  heller  aldrig  noget,  naar  det 
var  for  Kjerka.  Nu  havde  hun  altsaa  taget  paa  sig  dette 
nied  Ludefisk-Suppern  og  —  ja  hun  kunde  jo  ikke  sige 
det  saa  bestemt;  men  hvis  alle  de  andre  Konerne  hjalp 
til,  saa  skulde  det  nok  bli  Folk.  Hun  havde  solgt  over 
femti  Billetter  allerede  og  faat  L0fte  paa  fri  Kaffe  fra 
Holm-Storet  og  F10de  fra  Olsen-Storet  og  Sukker  og 
Sm0r  fra  danske  Jensen.  En  af  Konerne  havde  paata- 


—  39  — 

get  sig  at  bage  Lefse  og  saa  havde  him  L0fte  paa  otte 
og  tyve  Cakes  men  maatte  vel  have  mindst  et  Dusin  til, 
ekulde  det  bli  nok.  Det  var  det  vaerste,  hun  kunde 
taenke,  at  det  ikke  skulde  blive  nok.  Hun  maatte  dog 
minde  om,  at  man  ofte  fik  Cakes,  som  det  ikke  gik  an 
at  saette  f rem  for  Folk.  Hun  skulde  vel  ikke  snakke  om 
andre;  men  den  sidste  Festen  i  Skolehuset,  som  Mrs. 
Berven  forested,  —  ja,  det  var  kanske  bedst  ikke  at  sige 
noget  om  det ;  men  hun  havde  vaeret  saa  skamf uld.  Hun 
gjorde  det  slig,  at  naar  der  blev  Cakes  tilovers,  saa  var 
det  altid  de  daarligste  og  der  var  jo  mange  Fattige  i 
Menigheden,  som  kunde  faa  dem.  Men  hun  kjendte 
dem,  som  s0rget  for,  at  de  bedste  Cakene  blev  tilovers 
—  altid,  og  det  var  nok  ikke  Menighedens  Fattige,  som 
de  gik  til  heller. 

Presten  h0rte  velvillig  paa  hende.  Opdraget  i  en 
Prestegaard  var  han  altfor  vel  bevandret  i  praktisk  Me- 
righedsarbeide  til  at  ville  undervurdere  en  saadan  Kone. 
Det  var  dem,  som  fyldte  de  slunkne  Samfundskasser. 
Og  Mrs.  Thompson  var  kjendt  som  den  mest  energiske 
og  opofrende  Kvinde  i  hele  Menigheden. 

"Jeg  snakker  kanske  for  mye,  jeg,"  sagde  hun, 
idet  hendes  Blik  for  tyvende  Gang  streifet  Traadsnellen 
og  Knapaesken  paa  Bordet.  Sort  Lintraad  —  kjaere 
kunde  ikke  J0rgine  engang  saette  Knapperne  i  for 
Presten  ? 

"Kjaere  Dem,  —  snak  bare  vaek,"  sagde  Welde  ge- 
mytligt.  "De  er  en  af  de  taalmodigste  til  at  h0re  paa 
mig.  De  Gange,  jeg  har  praeket,  har  jeg  altid  sect  Dem 
paa  Deres  Plads,  Mrs.  Thompson." 

Konens  Ansigt  fik  et  andaegtigt  Udtryk.  En  Kone 
kunde  jo  ikke  gj0re  stort;  men  det  drog  sig  jo  altid  til 
Hdt,  naar  de  lagde  sig  i  det  allesammen.  "Men  der  er  jo 


—  40  — 

altid  enkelte,  som  ligesom  maa  staa  for  det  altsammen," 
lagde  him  til. 

Der  var  nogen  ude  i  Entreen  og  Pastoren  gik  ud 
for  at  tage  imod.  Mrs.  .Thompson  benyttet  de  faa  Mi- 
nutter  til  at  se  sig  om.  Jo,  J0rgine  var  flink.  Ikke  et 
St0vgran  nogetsteds.  Montro  om  Presten  vidste  noget 
om  Surprise-Partyet  naeste  Aften?  Hun  kunde  have 
den  st0rste  Lyst  at  fortaelle  ham  det  bare  for  at  aergre 
Mrs.  Berven.  Den  Hundaevelen  havde  benyttet  sig  af 
Anledningen  nu,  mens  hun  havde  det  travelt  med  Sup- 
pern.  Hun  kunde  blive  saa  harm,  naar  hun  taenkte  paa, 
hvad  man  Tcunde  have  gjort,  hvis  der  havde  vseret  mere 
Tid  og  ikke  det  ene  slig  var  kommet  lige  op  i  det  andet. 
Nu  ja,  —  det  fik  jo  gaa,  som  det  kunde.  Det  var  en 
snil  Prest,  en  rigtig  snil  Mand;  men  det  var  nu  ikke 
Gamlepresten.  Pastor  Welde  var  ligesom  saa  altfor  fin; 
men  saa  var  ban  ligesom  saa  almindelig  ogsaa,  saa  ingen 
taenkte  paa,  hvor  fin  ban  var. 

Welde  kom  nu  tilbage  og  Mrs.  Thompson  kom  frem 
med  sit  egentlige  ^rinde. 

Det  var  nu  det,  om  ikke  J0rgine  kunde  faa  hjelpe 
til  lidt,  —  hun  var  nu  en  af  de  faa,  som  var  baade  rens- 
lig  og  havde  Haender  paa  Skaftet.  Der  var  saameget 
Arbeide  med  den  Ludefisken  og  hun  kunde  ikke  godt 
saelge  Billetter  og  staa  for  det  andet  alene.  Hvis  Pa- 
storen, —  hvis  J0rgine  selv  vilde  da,  —  kunde  faa 
hende  til  at  hjelpe  lidt  med  Ludefisken,  saa  skulde  hun 
nok  klare  Resten.  Men  det  var  bedst  at  Presten  snakket 
lidt  finsligt  til  hende  om  dette  og  det  var  bedst  ikke  at 
caevne  noget  om,  at  hun  havde  talt  med  ham  om  det. 
Gamle  Folk  var  jo  saa  vanskelige  med  sligt. 

Heri  var  Presten  hjertelig  enig  med  hende  og  vilde 
vise  hende  ind  i  Dagligstuen  lige  f  ra  Kontoret,  saa  hun 


—  41  — 

selv  kunde  snakke  med  J0rgine.  Men  Mrs.  Thompson 
lod,  som  hun  ikke  saa  dette.  Hun  gik  f0rst  ud  i  Entreen 
og  derfra  ind  i  Forvaerelset  og  banket  paa.  J0rgine 
inaatte  ikke  forstaa,  at  hun  havde  vaeret  paa  Kontoret 
f0rst.  Det  kunde  0delaegge  det  hele. 

Da  hun  havde  gaaet,  kom  nok  en  Mand  og  vilde  se 
Pastoren  angaaende  den  ledige  Plads  som  Janitor.  Det 
rar  en  st0,  alvorlig  Arbeider  —  en  af  Menighedens  mest 
trofaste  og  mest  eksemplariske  Medlemmer.  Han  for- 
talte,  at  han  traengte  Pladsen  haardt.  Hans  Fortjeneste 
paa  Sagbruget  strak  daarligt  til  og  de  havde  havt  me- 
gen  Sygdom.  Selv  havde  han  maerket,  at  han  med 
Aarene  ikke  duede  til  TJdend0rsarbeide  om  Vinteren. 
Denne  Pladsen  troede  han,  at  han  kunde  klare  og  det 
vilde  vaere  rent  en  Velsignelse,  om  han  fik  en  slig  Plads. 
Baade  han  og  Konen  havde  sammen  bedt  til  Gud,  om 
han  kunde  vsere  saa  lykkelig  at  faa  den  Pladsen  og  den 
mindste  Gutungen  havde  bedt  saa  vakkert  Kvelden  f0r, 
om  at  Far  maatte  faa  den  Pladsen.  Hvis  nu  Presten 
vilde  skrive  en  Ans0gning  for  ham  og  underskrive  og 
hjelpe  ham  lidt  med  at  faa  nogle  andre  til  at  skrive  paa, 
saa  troede  han  nok,  at  det  vilde  lykkes. 

Mandens  troskyldige  og  aerlige  brune  0ine  saa 
sp0rgende  ind  i  Prestens.  Denne  sad  taus  og  kunde  ikke 
svare.  Han  havde  jo  for  lidt  siden  skrevet  under  for 
en  vildfremmed  Mand,  —  en  som  troede,  at  han  hjalp 
ham  bare  for  at  faa  ham  ind  i  Menigheden.  Hvorfor 
havde  han  ikke  vist  ham  D0ren?  Men  det  kunde  maaske 
rettes  paa.  Saa  snart  han  var  f  ri  f  ra  Kontoret  vilde  han 
gaa  og  bes0ge  Brooten.  Det  var  kanske  ikke  for  sent 
endnu.  Han  gav  Manden  sin  Haand  og  sagde:  "Det 
er  muligt,  at  noget  kan  gj0res ;  men  mister  De  Pladsen, 


—  42  — 

saa  er  det  visst  min  Skyld;  men  paa  et  eller  andet  Vis 
skal  jeg  fors0ge  at  holde  Dem  skadesl0s  —  hvis  jeg  kan/' 

Manden  dreiet  forlegen  sin  Hue  mellem  Haenderne. 
Ansigtet  forraadte  tydelig,  at  han  kjaempet  med  en 
hastig  frembrydende  Bevaegelse.  Ja,  ja  — "  sagde  han. 
"Det  faar  nu  staa  i  Guds  Haand.  Men  hvad  tror  De, 
jeg  kan  si  til  Kona  og  den  yngste  Gutungen  da,  —  naar 
jeg  kommer  hjem?  Er  det  noget  Haab,  tror  De?" 

Det  var,  som  bad  han  for  Livet.  Pastor  Welde 
kjendte,  hvorledes  Hjertet  hamret  i  Brystet.  Men 
kanske  det  dog  endnu  var  Raad.  Jo,  det  maatte 
vaere  Raad.  Det  gik  ikke  an,  at  Manden  gik  saa  bedr0- 
vet  bort.  "Jeg  har  baaret  mig  dumt  ad/'  sagde  han; 
men  De  kan  vaere  viss  paa,  at  staar  det  i  menneskelig 
Magt  at  skaffe  Dem  en  Plads  —  denne  eller  en  lignende 
—  saa  skal  jeg  faa  en  for  Dem." 

"Tak,  Tak!  Mange  Tak!"  sagde  Manden  nsesten 
ton!0st.  Og  saa  gik  han.  Pastor  Welde  stod  og  saa 
efter  ham.  Han  var  kommet  i  et  helt  Opr0r.  Det  var, 
som  om  han  havde  gjort  ham  en  blodig  Uret  —  og  han 
f01te,  at  Manden  havde  forstaat  det  slig. 

Og  han  skridtede  et  Par  Gange  op  og  ned  i  Rum- 
met.  Han  saa  paa  sit  Uhr.  Om  en  halv  Time  skulde 
han  vaere  paa  Vei  til  Brooten  —  kanske  han  vilde  vide 
Raad. 

En  Kone  kom.  Hun  kastet  sig  ned  paa  en  Stol 
og  fortalte,  at  hun  var  ulykkelig,  hun  var  saa  ulykkelig. 
Hun  vidste  ikke,  hvad  hun  skulde  gj0re.  Hun  havde 
bedt  og  bedt,  men  hun  havde  sligt  et  Kors  at  baere. 

Welde  spurgte  deltagende  efter,  hvad  det  var,  som 
feilet  hende. 

"Main  min  vi  it  la  mae  aelsk  Jesus !"  brast  hun  ud 
paa  et  bredt  Tr0ndersk.  Det  kom  aom  en  Eksplosion  og 


—  43  — 

en  hel  Del  kom  fossende  efter:  "Itte  toler  hain  e  her, 
aa  itte  at  e  syng,  aa  itte  at  e  laes  e  Gudsord  el  priser  min 
Herr*  aa  Fraelser.  E  veit  it  ka  e  ska  gjer."  Og  hun 
ramsede  videre. 

Hun  var  ung  og  ganske  vakker  og  den  store  Taare- 
flom,  som  ledsaget  Ordene,  gjorde  Pastoren  belt  befippet. 
"Nei,  nei,  tag  nu  ikke  slig  paa  Vei  min  gode  Kone,  det 
kan  vel  rette  sig  —  det  maa  vel  rette  sig,  —  kjaere  Dem, 
De  maa  da  forstaa 

Konen  blev  belt  hysterisk  og  begyndte  at  raabe: 
"0,  Fraelsermand,  hj01p  meg,  hj01p  meg!" 

Presten  var  naesten  bange,  hun  skulde  daane  af  og 
vimsede  belt  hjelpe!0s  omkring  hende  og  spurgte,  om 
hun  vilde  have  lidt  Vand.  Han  skjaenket  i  et  Glas  fra 
en  Karaffel.  Hun  blev  siddende  og  smaahikste,  som  et 
Barn,  der  bar  havt  en  Skrigetur.  Presten  taenkte  f0rst 
at  faa  J0rgine  ind;  men  saa  bad  ban  Konen  reise  sig 
og  saa  f0rte  ban  hende  bort  til  den  aabne  Verandad0r, 
hvorfra  man  kunde  se  udover  en  stor  Del  af  Byen.  Me- 
ningen  var,  at  ban  skulde  faa  hende  til  at  saette  sig  ned 
der  for  at  faa  frisk  Luft.  Hun  hikstede  fremdeles. 
"Saet  Dem  herude  lidt,"  sagde  ban  tr0stende,  —  og  da 
ban  i  det  samme  saa  Syrenerne  i  Haven,  saa  sagde  ban : 
''Saet  Dem  nu  her  og  se  paa  de  vakre  Blomsterne  mine. 
Pluk  med  Dem,  saamange  De  vil  —  og  pr0v  at  vaere 
overbaerende  med  Manden  Deres.  Hvad  Gud  bar  sam- 
menf0iet  vil  ban  ikke  adskille.  De  faar  pr0ve  at  elske 
Jesus  slig,  saa  Manden  Deres  ogsaa  kommer  til  at  elske 
ham."  —  "Nei,  hain  blir  vaer'  aa  vserV'  —  Ved  disse 
Ord  brast  Fruentimmeret  igjen  i  Krampegraad  og  ka- 
stet  sig  lige  ind  til  Presten,  som  om  hun  vilde  falde. 
Han  fik  en  F01else  af  noget  b!0dt,  vaadt  og  vaemmeligt, 
som  vilde  kline  sig  ind  paa  ham.  Han  f0rte  hende  til- 


—  44  — 

bage  til  Stolen  og  fik  sat  hende  ned.  Han  maatte  be- 
kjaempe  sin  TJvilje  og  finde  paa  noget  tr0stende:  "Er 
Manden  Deres  slem  mod  Dem  da?"  spurgte  ban.  "Nei 
—  hain  e  so  snil,  som  no'n  Main  kain  vaer5;  men  hain 
vi  if  h0r'  paa  mae."  —  "Kan  De  ikke  lade  vsere  at  plage 
ham  da?" 

"Nei  de  kain  e  it,"  hulkede  Konen.  —  Presten  gik 
hen  til  D0ren  og  raabte  paa  J0rgine.  "Du  faar  ta  dig 
af  denne  Konen,"  sagde  han.  "Jeg  er  nok  kommen  — 
til  det  samme  Resultat  som  "Main"  hendes,  "e  vi'  it  h0r 
paa  a,"  sagde  han  halvh0it  og  med  en  uvant  Bitterhed 
i  Stemmen.  Efter  J0rgines  Ankomst  syntes  Konen 
mserkelig  fort  at  komme  i  Folderne  igjen  og  lidt  efter 
tog  hun  kjaekt  Farvel  og  feiet  afsted  som  til  et  Godt- 
kj0bssalg.  Men  Presten  var  hun  sint  paa  —  hnn,  — 
kanske  den  eneste  Kvinde  i  hele  Menigheden,  som  havde 
fundet  Jesus. 

Uden  at  vente  paa  sin  Aftensmad  drog  Pastor 
Welde  afsted  for  at  traeffe  Brooten  og  tale  med  ham  om 
clen  ledige  Janitorplads.  Han  traf  ham  i  Haven  og  gik 
lige  10s  paa  sit  Emne.  Han  havde  forstaaet,  at  den 
Mand,  som  de  havde  skrevet  paa  for,  var  ganske  drik- 
faeldig  og  nu  var  det  Thorvald  Larson,  Brooten  kjendte 
ham  sikkert,  som  vilde  have  Pladsen.  Han  gjentog,  hvad 
Larson  havde  sagt  om  sin  Helbred  og  om  sine  og  Konens 
B0nner  og  den  vesle  Gutten  deres.  Han  talte  sig  belt 
\arru.  "Du  er  Forretningsmand  og  bar  Greie  paa  alt 
muligt  —  du  maa  finde  paa  noget,  saa  vi  faar  gjort  om 
igjen  dette.  Jeg  f01er,  som  om  Larson  er  den  rette 
Mand  for  Pladsen  og  at  vi  burde  have  hjulpet  ham. 
Jr*g  vidste  slet  ikke,  at  den  andre  Manden  var  drikfael- 
dig  og  stolede  paa  dig,"  sagde  han. 


—  45  — 

Bank0r  Brooten  tyggede  betgenkt  paa  Merskum- 
snadden.  "Jeg  vidste  netop  godt,  hvad  jeg  gjorde," 
sagde  han.  "Manden  er  h0it  anskreven  i  Byens  st0rste 
Woodmen  Loge,  som  benytter  vor  Bank.  Han  har  bety- 
delig  politisk  Indflydelse  i  sit  Ward  og  saerlig  blandt  den 
Klasse,  hvor  du  og  jeg  ingen  Indflydelse  har  —  nemlig 
hos  Saloonfolkene.  Jeg  kan  intet  gj0re  for  Larson  nu, 
—  det  er  plat  umuligt.  Han  er  en  bra  Mand,  meget  bra 
Mand,  men  han  kommer  ingen  Vei,  —  bare  Fattigdom 
og  Sygdom  og  Klager  og  ikke  Spor  af  Indflydelse.  Jeg 
taenker  vi  la'r  det  staa,  som  det  staar." 

"Saa  maa  jeg  pr0ve  alene,"  sagde  Presten  bestemt. 
"Ja,  gj0r  du  det,"  svarede  Brooten  med  et  let  Anstr0g 
af  Haan.  "Men  husk  nu,  at  dit  Navn  staar  der  sammen 
med  mit  —  og  naar  det  iJcJce  staar  der,  saa  staar  mit  der 
alene,  istedetfor  at  de  kunde  staa  sammen."  —  "Ja, 
men  vi  burde  da  anbefale  den  bedste  af  de  to."  —  "Den 
jeg  skriver  under  for  er  altid  den  bedste,  Pastor  Welde/' 
-  "Du  mener  den  bedste  for  dig,  Brooten."  —  "Netop 
saa  ja."  —  "Og  du  vil  holde  mig  undskyldt,  om  jeg 
gaar  og  gj0r  Nar  af  mig  selv  og  pr0ver  at  gj0re  det, 
som  jeg  tror  er  rettest."  —  "Well  —  ja,  —  hvis  du  tror 
det  er  Ret  at  gaa  tilbage  paa  din  egen  Underskrift 
saa,  —  ja  saa  er  der  intet  mere  at  gj0re  ved  den  Ting." 

Pastor  Welde  stod  allerede  ved  Havelaagen.  — 
"Goodby,  Mr.  Brooten."  —  "Good  luck  to  you,  Welde." 

Bank0rens  brede  Skikkelse  var  allerede  paa  Vei  op 
Trappen. 

Pastor  Welde  tog  Veien  til  Wardets  Skolekommis- 
sser.  Denne  var  en  Tysker,  en  forhenvaerende  Saloon- 
holder,  som  nu  drev  med  Kj0b  og  Salg  af  faste  Eien- 
domme  og  f  ors0gte  at  vinde  Agtelse  blandt  Folk.  Hans 
Valg  som  Skolekommissaer  var  et  betydeligt  L0ft.  Han 


—  46  — 

blev  meget  glad  ved  at  se  Presten  og  endmi  mere,  da 
denne  kunde  tale  Tysk  med  ham.  Welde  forklarede 
Situationen  og  Kommissaeren  var  maerkelig  enig  med 
fcam,  at  en  drikfseldig  Mand  ikke  burde  have  en  slig 
Stilling.  Han  var  meget  im0dekommende.  Wel- 
des  fine  Vsesen  og  hans  ulastelige  Tysk  imponerede. 
Han  havde  ogsaa  tsenkt  paa,  om  det  var  klogt  af  ham 
at  faa  ansat  en  Mand,  som  drak,  naar  han  selv  havde 
vseret  Saloonholder.  Inden  hans  tykke  Hjerneskal  laa 
en  noksaa  klar  F01else  af,  at  han  maatte  rehabiliere  sig 
ved  at  holde  sig  inde  med  Presterne.  Han  lovet  at 
forelaegge  Sagen  for  Boardet  og  dette  L0fte  gav  han 
paa  en  Maade,  saa  Welde  i  sit  stille  Sind  opsendte  en 
Takkeb0n  til  Gud,  da  han  var  paa  Vei  hjem. 

Paa  Hovedgaden  traf  han  Manden,  som  havde 
vaeret  paa  Kontoret  om  Eftermiddagen.  Han  kom 
netop  ud  af  en  Saloon  og  hilste  Presten  med  en  stor  og 
ust0  Gebserde.  "Hello,  hello,  hello  Pastor  Welde,  — 
Knappan  sit  i  ennaa,"  lo  han.  "Jeg  ska  joine  Menig- 
heta,  —  for  no'nsteds  maa  en  h0re  te,  —  har  jeg  lovt 
det,  saa  staar  det  fast  som  Fjeld  —  aa  "Kidsen" 

"Har  du  Papiret  endda?"  spurgte  Presten. 

"Yes  visst,  ja  da.  Her  er  det."  Han  trak  det  op 
af  Lommen  og  slog  Presten  gemytlig  paa  Skuldren  med 
det,  saa  det  klaskede.  "Dom  Knappan,"  lo  han,  "dom 
Knappan,  —  jeg  maa  le." 

Pastor  Welde  aabnede  Papiret  og  fandt  under  sit 
og  Brootens  N"avn  en  Eaekke  Saloonholdere,  som  havde 
imderskrevet.  Hurtig  tog  han  sin  Blyant  og  streget 
over  sit  Navn  og  foldet  Papiret  og  gav  Fyren  det  til- 
bage.  "Tak  ska  du  ha  Pastor,"  forsikret  Manden  ding- 
lende.  "Har  jeg  sagt,  at  jeg  skal  joine,  saa  skal  jeg 
joine  —  Fan  i  Helv  — ." 


Presten  var  allerede  langt  borte  og  Manden  saa  det. 
Traet  kom  han  hjem.     J0rgine  begyndte  at  saette 
frem  paa  Bordet. 


FEMTE  KAPITEL. 

Den  unge  Prest  var  bleven  modtaget  med  mange  For- 
ventninger  i  den  store  Menighed.  Der  var  som  i  de 
fleste  Bymenigheder  en  fornem  Klik,  som  gjorde  sikker 
Eegning  paa  ham,  fordi  han  var  saa  korrekt  i  sin  Op- 
traeden.  Der  var  ogsaa  en  Del,  som  f01te  sig  tilsidesat 
af  de  "Fine"  og  som  med  Glaede  havde  set,  at  Presten 
ikke  gjorde  Forskjel  paa  Folk.  Saa  var  der  et  liberalt 
Element,  som  0nsket  at  tilh0re  Menigheden  af  Forret- 
ningshensyn,  for  at  vaere  med  i  en  staerk  Organisation 
eller  blot  fordi  de  som  Norske  vilde  st0tte  Menigheden 
og  —  st0tte  sig  til  den.  Religion  kunde  30  ikke  skade 
og  det  var  respektabelt  at  gaa  i  Kirke.  Men  de  0nsket 
ikke  at  Isegge  staerke  Baand  paa  sig.  Maendene  bes0gte 
Saloonerne  og  Kvinderne  Theatret  og  de  Tinges  For- 
r-0ielse  bestod  mest  i  de  offentlige  Bailer,  som  gik  i  et 
Kj0r.  Dette  Element  var  meget  staerkt.  Saa  var  der 
en  liden  Klik  af  Udvalgte,  som  holdt  sine  B0nnem0der 
og  Vidnem0der.  De  Liberate  regnet  paa  Presten,  da 
han  var  set  med  Cigar  og  det  endog  var  fortalt,  at  han 
havde  sagt,  at  han  ikke  ansaa  Kortspil  at  vaBre  mere 
Synd  end  alle  andre  Slags  Spil,  der  brugtes  til  Tids- 
fordriv  og  Selskabelighed.  Men  de,  som  var  "udvalgte," 
de  gjorde  ogsaa  Regning  paa  ham.  De  havde  skj0nt 


—  48  — 

det,  naar  han  bad.  Kigtignok  skrev  han  sine  Praekener ; 
men  han  lagde  ikke  al  Vaegt  paa  Troen  og  Daaben 
som  den  gamle  Prest.  Han  talte  om  Jesu  Kjaerlighed 
til  fattige  Syndere  og  det  Sprog  forstod  de  og  neppe 
nogen  anden  i  Menigheden,  troede  de. 

Paa  Garfield  Avenue  f0rtes  en  hidsig  Kamp. 

Der  boede  nsesten  bare  Norske.  Og  det  var  ikke 
den  Avenue  alene  men  ogsaa  de  tilst0dende  Gader. 
Naar  Garfield  Avenue  blev  f  remhaevet,  saa  var  det,  f  ordi 
det  var  den  fineste  Gade  i  dette  Str0g  og  der  boede  Mrs. 

Andrew  Thompson og  Mrs.  Nils  Berven  vilde 

nogen,  som  fulgte  godt  med,  have  sagt. 

Det  var  engang  —  for  et  halvt  Snes  Aar  siden  - 
at  Gaden  ikke  var  saa  pen.  Husene  laa  umalte  og  med 
nedtraadte  Trapper.  Hist  og  her  var  et  Hul  i  en  Vin- 
duesrude  tilstoppet  med  en  tyk  ulden  Gamlelands- 
str0mpe.  I  Gaden  legte  lyshaarede  skidne  B0rn  og  Ko- 
nerne  haengte  over  Gjaerderne,  hvormed  de  Norske  altid 
vidste  at  omgive  sine  Huse.  Jo  elendigere  Husene  des 
solidere  Gjaerderne  —  det  var  Eegelen.  Stelte  Manden 
med  noget  rundt  Huset,  saa  var  det  altid  Gjaerdet.  Fik 
Ungerne  Prygl  for  noget,  saa  var  for  at  ride  paa  Gjaer- 
det. 

Saa  en  vakker  Dag  flyttet  et  Par  Nygifte  ind  i  et 
af  de  daarligste  Huse  i  Gaden.  Konen  var  liden  af 
Vaekst  men  trind  og  geschaeftig.  Hun  var  fra  Crawford 
County  og  var  f0dt  i  Wisconsin.  Hun  snakket  Norsk 
og  Engelsk  lige  ustandselig  og  det  gav  Vaegt  i  Gaden, 
bvor  de  fleste  Koner  bare  forstod  Norsk. 

Men  det  vakte  Forbauselse,  da  Manden  begyndte 
at  rive  Gjaerdet  ned.  Alle  troede  f0rst,  at  han  vilde 
stelle  paa  det.  Istedet  rev  han  det  ned  og  begyndte  at 


—  49  — 

hugge  det  op  til  Kj0kkenved.  Konen  var  med  og  diri- 
gerede.  Saa  kom  ban  slaebende  med  nogle  Plankestyk- 
ker  og  erstattet  et  Par  raadne  i  Fortouget  udenfor 
Huset.  Konen  stod  ved  og  dirigerede. 

Der  blev  Snak  om  dette.  Mrs.  Thompson  havde 
sect  paa  Naboens  Fortoug  tilvenstre,  som  var  livsfar- 
ligt.  Nabokonen  tilh0ire  havde  lagt  Maerke  til  dette 
Blik  og  kom  over  for  at  gj0re  Mrs.  Thompson  opmserk- 
som  paa  det,  som  hun  dog  vidste,  hun  havde  seet  alli- 
gevel.  Konen  med  det  daarlige  Fortoug  saa  disse 
Blikke  og  samme  Aften  blev  der  lagt  store  Planer  om 
nyt  Fortoug  i  Huset  tilvenstre.  Snart  kunde  tre  Koner 
komme  sammen  og  snakke  lidt  og  saa  sivet  det  videre 
og  der  blev  en  almindelig  Bevsegelse  for  at  faa  Fortou- 
gene  istand.  Saa  grov  Andrew  Thompson  en  stor  Grav 
ude  paa  Lotten  og  samlet  deri  alle  gamle  Blikkander, 
knuste  Glasstykker  og  gamle  St0vler  som  havde  lagt  og 
slaengtes  omkring  og  dsekket  det  til.  Nabokonen  til- 
venstre var  nu  paa  Vagt,  saa  hendes  Mand  kunde  be- 
gynde  naesten  samtidig.  Nabokonen  tilh0ire  blev  sint 
paa  den  tilvenstre.  Hun  gjorde  rent  Bord  og  sagde,  at 
hun  havde  taenkt  paa  det  samme  selv  og  saa  gjorde  hun 
Arbeidet  den  naeste  Dags  Formiddag  og  raget  hele  Bag- 
gaarden,  og  medens  B0rnene  moret  sig  med  en  Bonfire, 
kunde  hun  f  ortaelle  Mrs.  Thompson,  at  de  fleste  Konerne 
(Jeromkring  var  saa  sladderagtige,  at  man  maatte  passe 
sig. 

Og  de  laerte  at  "passe  sig"  baade  den  ene  og  den 
anden.  Det  er  langt  saligere  at  snakke  om  andres  Feil 
end  at  faa  sine  egne  Feil  snakket  om.  Og  gait  vilde  det 
blive,  om  ikke  saa  var.  Det  er  f0rst  naar  ens  egne 
Yinduer  er  blanke,  at  en  med  nogen  Klein  kan  snakke 
om  Naboernes  skidne  Vinduer.  Der  er  jo  en  Maengds 


—  50  — 

Synder  og  Mangier,  som  den  verdslige  Lov  ikke  bryr  sig 
ora.  "Sladderen"  er  en  i  det  store  og  hele  noksaa  paalide- 
lig  Domstol.  Den  skarpe  Tunge  er  Politi  i  Baggaarden 
og  i  Selskabssalen  og  er  bedre  end  sit  Rygte. 

Ve  den  Gade,  den  By,  i  hvilken  enhver  bar  nok  raed 
feig  selv  og  sine  og  hvor  ingen  aergrer  sig  over  nogen  og 
finder  Ord  for  det. 

Mrs.  Thompson  fik  stor  Anseelse.  Naar  en  af 
Konerne  skulde  have  en  irsk  eller  tysk  Kj0rekarl,  som 
kom  med  Varer,  udskjaeldt,  saa  tyede  de  til  hende  og 
bun  skilte  sig  fra  slige  Hverv  storartet.  Hun  kunde 
graede  af  Sinne  over  en  Bushel  daarlige  Poteter,  som 
var  leveret  af  en  Tysker  til  en  Bergenserkone,  som  boet 
et  helt  Kvartal  laengere  nede  i  Gaden,  naar  hun  fik  i 
Opdrag  at  vaere  Tolk.  Hun  kunde  oversaette  baade  Or- 
dene  og  Graaden,  saa  det  snarere  vandt  end  tabte. 

Der  laa  en  hel  Del  Intelligens  i  denne  Gade,  som 
hverken  Menigheden  eller  det  borgerlige  Samfund  havde 
nogen  Brag  for.  Det  var  denne,  som  Mrs.  Thompson  fik 
sat  i  Bevaegelse,  og  Gaden  fik  Ord  for  at  vaere  et  Slad- 
derstr0g  og  Mrs.  Thompson  Str0gets  vaerste  Sladder- 
kone.  Alle  syntes  det  var  stygt  og  alle  ford0mte  Slad- 
deren. Imens  gik  den  sin  stille  Gang  og  forbedret  For- 
touge,  istandsatte  Trapper,  vadsket  Vinduer  og  fik  B0rn 
d0bt  og  sendt  paa  Skole.  Det  drivende  Motiv  var  kan- 
ske  det,  at  "ingen  skulde  f aa  det  at  sige"  o.  s.  v. ;  men 
Eesultaterne  var  lige  gode  og  Garfield  Avenue  blev  om- 
sider  et  af  de  mest  respektable  Str0g  i  Byen.  Husene 
blev  10ftet  fra  Grunden  og  h0iere  Mure  sat  under.  Der 
blev  bygget  og  malet  og  Saloonen  borte  paa  Cliftons 
Hj0rne  mistede  Kunde  efter  Kunde  og  naar  Garfield 
Avenue  t0mte  sin  Beholdning  af  norsk  Anstaendigheds- 
f01else  ind  i  Kirken,  saa  blev  Kirken  fuld.  Kom  der 


—  51  — 

noget  iveien  med  Garfield  Ave.,  saa  stod  mange  af  Kir- 
kens  Stolerader  tomme.  Nu  sad  de  fleste  Norske  godt 
i  det  i  Garfield  Avenue  Str0get  og  maatte  regnes  med. 
Husene  laa  vakre  og  velstelte  og  fortalte  intet  om  det 
ofte  vidunderlig  fint  udtsenkte  Diplomati,  som  holdt  det 
hele  paa  et  saa  h0it  Niveau.  Kvinderne  var  saa  intel- 
ligente,  at  de  laeste  i  Livets  egen  Bog.  Nabokonen  var 
interessantere  for  Hustruen  end  W.  J.  Bryan  eller 
Theodore  Roosevelt  for  Manden.  Et  griset  eller  umo- 
ralsk  Hjem  i  naeste  Kvartal  interesserede  hende  mere 
end  Belgiernes  Fremfaerd  i  Kongo.  Og  him  havde  den 
Tilfredsstillelse,  at  hendes  Harme  havde  Virkning.  Det 
var  ikke  altid  Tilfaelde  med  Manden,  naar  han 
indigneret  laeste  sin  Chicago-Avis.  Kvinderne  vedblev 
at  f0re  Opsigt  med  hverandre  og  hvis  Maendene  havde 
gjort  det  samme,  saa  vilde  de  maaske  have  naaet  den 
samme  moralske  H0ide  som  Kvinderne. 

Naar  Menigheden  skulde  foretage  sig  noget  med 
Forslag  i,  saa  maatte  Mrs.  Thompson  staa  i  Spidsen  for 
det.  Hun  sled  saa  haardt  med  Fester,  Tilstelninger  og 
Kvindeforeninger,  at  der  tilsidst  vokste  op  endel  Mis- 
imdelse  om  hende  men  ikke  stserk  nok  til  at  omstyrte 
den  Kjendsgjerning,  at  uden  Mrs.  Andrew  Thompson, 
saa  gik  det  ikke,  som  det  skulde. 

Omsider  flyttet  en  Nykommerfamilie  ind  i  Huset 
over  Gaden.  Flyttevognen  blev  m0nstret  af  skarpe  og 
erfarne  Blikke,  eftersom  den  rullet  op  gjennem  Gaden. 
Af  Bohavet  forstod  de  straks,  at  der  vilde  blive  aabnet 
Fiendtligheder.  Et  nyt  Piano  og  en  Bundt  graa  forpju- 
skede  Sengklaeder  og  en  istykkerslaat  Vaskemaskine. 
Noget  fint  og  noget  Skrab.  Havde  Konen  vaeret,  som 
hun  skulde  vaere,  saa  havde  hun  bundtet  Sengklsederne 
ordentlig  op  i  et  Lagen.  R0rstole  med  Hul  i  Saederne  og 


—  52  — 

saa  en  kostbar  laederbetrukken  Lsenestol :  Fant,  som  vilde 
vaere  fin. 

Mrs.  Thompson  vogtede  n0ie  paa  sin  nye  Nabo  bag 
Gardinet.  Hun  vidste,  at  Manden  hed  Berven  og  var 
Kontorist  f  ra  Norge  og  at  de  var  f  ra  Kristiania  og  havde 
boet  i  Minneapolis  en  Tid.  Kristianiafolk,  —  hun 
havde  nok  h0rt  om  dem.  Kneben  med  Mad  og  flotte  i 
Klseder.  Imidlertid  maatte  her  demonstreres.  Naeste 
Vadskedag  gik  alle  Familiens  bedste  Underklaeder  i 
Vadsken  og  de  solide  og  tildels  endog  meget  kostbare 
Klaeder  blev  hsengt  slig,  saa  de  faldt  i  0inene.  Jo,  jo 
men!  Det  gik,  som  hun  havde  taenkt.  Mrs.  Berven 
tog  ned  Klsedessnorene  sine  og  spaendte  dem  mellem 
Kj0kken-Svalen  og  Vedskuret,  saa  Mrs.  Thompson  ikke 
kunde  se  Klaederne,  hun  haengte  ud.  Det  var  nok  den 
Slags  Folk  da  —  alligevel.  Hun  maatte  over  til  Nabo- 
konen  til  Mrs.  Berven  for  at  faa  et  M0nster  til  en 
Bluse  for  en  af  Smaagutterne.  Fra  den  Kones  Kj0k- 
kenvindu  havde  hun  god  Udsigt  over  Bervens  Baggaard. 
Jo,  —  det  var  nok  det.  Der  haengte  hele  Filledommen : 
Str0mper  med  Huller  i  og  Underklaeder,  som  var  bare 
Traser.  Ikke  Maerke  efter  en  Stoppenaal,  saavidt  hun 
kunde  se.  Jo,  hun  havde  nok  taenkt  sig  det. 

Med  M0nsteret  i  Haanden  forsikret  hun  Konen  at 
hun  godt  kunde  gaa  ud  Kj0kkenveien.  Denne  f0rte  lige 
forbi  Bervens  Vinduer  og  et  eneste  Blik  overtydet  hende 
om,  at  M0blerne  endnu  paa  tredie  Dagen  stod  Hulter 
til  Bulter,  som  Flyttemaendene  havde  sat  dem. 

Dette  det  f0rste  store  Slag  var  som  en  Artilleri- 
kamp  og  blev  udkjaempet  paa  Distance  uden  at  der  var 
faldt  et  Ord  mellem  nogen  af  dem. 

Det  var  som  sagt  Vadskedag  og  som  usynlige 
Traade  f0rte  Tanken  videre,  saa  kom  smukke  og  hele 


—  53  — 

Klseder  ud  paa  Snorene  og  det  bedste,  Konerne  havde, 
blev  haengt  slig,  at  Nykommerkonen  skulde  se  dem. 
Naboersken  tilvenstre  havde  en  drikfaeldig  Hand  og 
var  meget  fattig;  men  hun  haengte  Mandens  og  B0r- 
nenes  velstoppede  og  vellappede  T0i  slig,  saa  det  flagrede 
lige  over  Bervens  Gjaerde.  Slig  demonstrerede  hun  og 
alle  de  andre.  Mrs.  Berven  blev  baade  r0d  og  bleg, 
baade  kold  og  varm.  Slig  vilde  de  ikke  behandlet  en 
Kone  i  Rusel0kveien  i  Kristiania.  Fillerne  hendes 
hang  der  beleiret  paa  alle  Kanter  af  anstaendige  og 
smukke  Klaeder.  Mandens  hullede  Str0mper  og  B0r- 
nenes  trasede  T0i  anklaget  hende.  Underbuksene  til 
Manden  saa  ud,  som  Admiral  Cerveras  Skibe  efter  Sla- 
get  ved  Santiago.  De  fortalte  paa  sin  Maade,  at  Man- 
den  var  en  flittig  Kontorist,  der  sad  altfor  meget  og  at 
Konen  ikke  sad  nok.  Rundt  om  flagrede  Properheden 
og  Anstendigheden  og  peget  Fingre  ad  hende.  Mrs. 
Berven  havde  nok  sect,  hvorledes  Konen  over  Gaden 
havde  haengt  ud  sit  fineste  T0i  og  saaledes,  at  hun 
skulde  se  det.  Der  kom  Regn  og  de  andre  lod  sit  T0i 
haenge  ude ;  men  Mrs.  Berven  samlet  i  en  opr0rt  Sinds- 
stemning  det  vaerste  ind  om  Kvelden,  efter  det  var  ble- 
ven  m0rkt.  De  skulde  ikke  gotte  sig  en  Dag  til  over 
bende.  Hun  kunde  t0rke  i  Kj0kkenet. 

Den  naeste  Eftermiddag  stod  hun  i  fuldt  Puds  ude 
ved  Grinden  og  ventet  paa  noget.  Man  kunde  forstaa 
det  paa  den  Maade,  hvorpaa  hun  uafladelig  keg  op  ad 
Gaden  og  knappet  Handskerne  og  var  utaalmodig.  Hun 
havde  et  sort  moderne  Silkeskj0rt  paa  og  et  fint  gar- 
neret  Bluseliv  og  Klokke  og  Guldkjaede  om  Halsen. 
En  stor  Broche  gjorde  meget  af  sig ;  men  allermest  f aldt 
Hatten  i  0inene.  Den  var  uhyre  stor  og  med  to  lange 
Strudsfjedre.  Da  den  eller  det,  hun  ventet  paa,  ikke 


—  54  — 

kom,  saa  gik  hun  stolt  og  med  en  fin  dameagtig  Sving 
paa  sig  langsomt  og  majestaetisk  opad  Gaden  uden  at 
se  hverken  tilh0ire  eller  venstre.  Da  hun  vel  var  kom- 
men  ud  af  Synsvidde  gik  hun  til  Banken,  hvor  hendes 
Hand  arbeidet.  Mens  hun  var  der,  fik  hun  pludselig 
ondt  og  holdt  paa  at  beevime,  saa  Brooten  maatte  kj0re 
hende  hjem  i  sit  Automobil  og  Manden  fulgte  med. 
Hun  var  meget  daarlig  men  rettet  betydelig  paa  sig,  da 
de  naaet  Garfield  Ave.  og  var  ganske  kjffik,  da  hun  steg 
ud  og  Manden  f0rte  hende  ind  i  Huset.  Da  hun  kom 
ind  blev  hun  helt  bra  og  sagde  triumf erende :  "Nu  kan 
de  Sladderkjserringerne  ha  det  igjen  for  Umagen."  Og 
da  hun  senere  saa  dem  to  og  tre  i  Samtale,  saa  blev  hun 
aldeles  rask.  Efterpaa  var  det  ikke  vanskeligt  at  faa 
Forbindelser  for  hende. 

Tiden  gik  og  Mrs.  Berven  blev  en  Magt  i  Gaden. 

Der  skulde  gives  en  Ludefisk-Supper  af  Menig- 
bedens  Kvindeforening. 

Ideen  var  kommet  f  ra  Mrs.  Berven.  I  Minneapolis 
havde  Menigheden  havt  en  Ludefisk  og  Lefse  Supper, 
som  havde  indbragt  over  Hundrede  Dollars.  Det,  som 
var  Norsk,  var  paa  Mode.  Mrs.  Thompson  havde  ikke 
nogen  speciel  Forkjaerlighed  for  Ludefisk  eller  Lefse. 
Hun  havde  udtalt  sig  i  den  Retning.  Dette  Land  var 
Amerika  og  man  kunde  ikke  godt  ssette  den  klissede  og 
ildelugtende  Ret  for  Tyskere  og  Amerikanere.  Hun 
kunde  heller  ikke  sige,  at  hun  syntes  Lefse  var  saa 
forfaerdelig  god.  Hendes  Far,  som  var  opvokset  i 
Norge,  havde  talt  om  Lefsen  paa  en  Maade,  som  om  det 
gik  an  at  leve  godt  og  lykkeligt  og  d0  salig  uden  den. 
Mrs.  Bervens  Tilhaengere  havde  m0dt  rustet  paa  Kvinde- 
foreningens  M0de.  Men  da  Mrs.  Thompson  saa,  hvordan 


—  55  — 

Stemningen  var,  saa  havde  hun  klogelig  st0ttet  For- 
slaget  om  en  Ludefisk-Supper.  F01gen  var,  at  hun  som 
saedvanlig  blev  valgt  til  Formand  paa  Kommitteen,  der 
bestod  af  Mrs.  Berven  og  et  halvt  Dusin  andre  Koner. 
Det  var  rent  maerkeligt,  at  det  skulde  lage  sig  slig;  thi 
det  var  jo  naesten  selvsagt,  at  Mrs.  Berven  skulde  vseret 
paa  denne  Kommitte  —  hun,  som  havde  arbeidet  ivrigst 
for  det.  Men  Kommitteen  var  slet  ikke  valgt  tanke!0st, 
som  naar  Maendene  undertiden  vaelger  Kommitteer. 
Hensigten  var  at  slaa  alle  Rekorder  ved  at  sarnie  de 
bedste  Kraefter  og  faa  de  ledende  Elementer  i  Kvinde- 
i'oreningen  repraesenterede.  Med  Mrs.  Thompson  og  Mrs. 
Berven  f  ra  Garfield  Avenue,  saa  var  den  hele  Haer  samlet 
derfra  —  og  det  var  en  Haer,  som  ikke  var  at  sp0ge  med. 

Men  Mrs.  Berven  graed  sine  modige  Taarer,  fordi 
Mrs.  Thompson  ogsaa  nu  var  Formand.  Endog  den  nye 
Prest  havde  laert  sig  til  at  sige  —  "den  dygtige  og 
energiske  Mrs.  Thompson."  Hvad  vidste  hun  om  Lude- 
fisk  og  Lefse? 

Hvad  vidste  hun? Mrs.  Berven  spurgte  sig 

dette  flere  Gange  og  kom  til  at  tenke  paa  flere  af 
Kommitteen  om  hvilke  dette  Sp0rgsmaal  med  Rette 
kunde  gj0res.  Under  den  forudgaaende  Diskussion  var 
man  kommen  ganske  vel  paa  det  Rene  med  hvem  det 
var,  som  havde  nogen  Greie  paa  det,  De  fleste  af 
Konerne  var  fra  Kystbyer  i  Norge,  hvor  man  spiser 
Fisken  faersk  og  kun  kjender  Ludefisk  af  Navn.  Det 
var  B0nderne,  som  heist  brugte  Ludefisk  og  forstod  sig 
paa  at  tillave  den. 

Og  saa  daemrede  for  hende  en  stor  Plan ;  men  hun 
maatte  gaa  forsigtig  tilvaerks. 

Bergenserkonen  laengere  nede  i  Gaden  busede  ret 
ud  med  det,  da  Mrs.  Berven  ad  lange  Omveie  ved  Efter- 


—  56  — 

middagskaffen  var  kommet  til  det  Resultat,  at  Mrs. 
Thompson  nok  skulde  faa  ^Eren,  mens  de,  som  var  yngre 
i  Menigheden,  skulde  gj0re  Arbeidet. 

"Lat  hinne  gjera  det  sj01  ok  ta  Skammen",  havde 
hun  sagt.  Mrs.  Berven  havde  tysset  paa  hende  og 
f ors0gt  at  faa  hende  til  at  love  at  hjelpe ;  thi  hun  kunde 
umuligt  gj0re  noget  i  den  Tid,  da  hun  ventet  sin  S0ster 
i  Bes0g  fra  Chicago.  Og  da  hun  samtidig  kom  til  at 
taenke  paa  alle  de  Kraenkelser,  som  Mrs.  Thompson 
havde  tilf0iet  hende,  saa  faldt  Taarerne  saa  stride,  at 
Bergenserkonen  halvt  blindet  dyppet  Kavringen  ved 
Siden  af  Kaffekoppen  og  hun  kunde  med  N0d  frem- 
stamme  det:  "Eg  ska  si  dokker  noket  eg",  hvormed 
hun  indledet  sine  Tr0stegrunde. 

Og  Mrs.  Berven  fik  travelt  de  kommende  otte 
Dage.  Der  blev  drukket  meget  Kaffe  og  fseldt  mange 
Taarer. 

Mrs.  Thompson  anede  ingen  Fare.  Hun  skulde 
sselge  et  halvt  Hundrede  Billetter  paa  egen  Haand,  tinge 
paa  den  Cake,  som  traengtes  til  Kaffen  og  s0rge  for  at 
faa  baget  Lefsen.  Naar  dette  blev  gjort  af  hende  alene, 
saa  var  det  ikke  mere  end  billigt,  at  de  andre  s0rget  for 
at  faa  b!0dt  Fisken.  Som  Kommitteens  Formand 
paalaa  det  hende  at  arrangere  og  f ordele  Arbeidet. 

Men  pudsigt  var  det.  Nu,  da  der  bare  var  vel 
fjorten  Dage  igjen  til  Supperen  og  hun  skulde  saette  sin 
Slagplan  ivserk,  saa  haendte  det  maerkelige,  at  alle  vilde 
saBlge  Billetter,  alle  vilde  tinge  paa  Kager  og  de  fleste 
kunde  bage  Lefse,  om  det  trsengtes;  men  Fiskebl0d- 
ningen  vilde  de  ikke  paatage  sig.  Mrs.  Berven  ventet 
sin  S0ster  i  Bes0g  og  Fisken  maatte  passes  saa  n0iagtig, 
Mrs.  Olson  havde  ingen  Kgalder  og  Bergenserkonen  tog 


—  57  — 

Gud  i  Himmelen  til  Vidne  paa,  at  him  ikke  vovet  at 
paatage  sig  en  saadan  "skraekkelig  Ansvarlighed".  Andre 
tilstod  ret  og  slet,  at  de  ikke  forstod  sig  paa  det. 

Hvis  nu  bare  Mrs.  Thompson  ikke  havde  idelig 
gjentaget,  at  hun  nok  kunde  gj0re  det  selv,  men  at  him 
ventet,  at  nogen  anden  kunde  gj0re  det,  naar  hun 
gjorde  alt  det  andet.  Hun  kunde  jo  umulig,  nu  da  hun 
havde  taget  Ledelsen  paa  sig,  indr0mme,  at  hun  havde 
taget  sig  Vand  over  Hovedet.  Hertil  kom,  at  hun  straks 
skj0nte,  fra  hvilken  Kant  Vinden  blaeste.  Mrs.  Berven 
eller  "Fru  Kontorista",  som  hun  kaldte  hende,  havde 
gjort  mange  Udflugter  i  de  sidste  Dage  og  hun  havde 
nok  maerket  sig,  at  hun  gik  og  bar  frem  og  tilbage  de 
samme  Pakker,  som  om  hun  havde  vaeret  i  Byen.  Mrs. 
Thompson  f01te,  som  havde  hun  braendt  Broerne  bag 
sig.  Der  var  maaske  Koner  i  Menigheden,  som  gladelig 
vilde  hjelpe  med  dette;  men  hvorledes  skulde  hun  faa 
opsporet  dem  uden  at  r0be  sit  eget  Ubekjendtskab  til 
denne  Ludefiskgreien.  Det  var  denne  Tilstaaelse,  som 
Mrs.  Berven  og  Bergenserkonen  og  de  andre  nu  gik  og 
ventet  paa  og  glsedet  sfg  til.  Det  var  i  denne  Kattepine 
hun  havde  henvendt  sig  til  Presten  og  Prestens  J0rgine. 

I  Prestens  Kj0kken  havde  Mrs.  Thompson  en  lang 
Samtale  med  J0rgine  og  Talen  drev  helt  naturligt  ind 
paa  Ludefisk-Sp0rgsmaalet.  Ludefisk  og  Ludefisk  var 
to  forskjellige  Ting,  forklaret  J0rgine.  Hos  Pastor 
Wangel  af  Synoden  havde  de  havt  den  aldeles  nydeligste 
Ludefisk  men  den  hos  Mlsen  af  Forenede  Kirke  var  — 
ja  tal  bare  ikke  om  det;  men  Fruen  maatte  ha  sin  egen 
Vei  og  Nilsen,  Stakkar  — .  "Hun  lod  den  kanske  ligge 
forlaenge  i  Luden,  —  der  er  mange,  som  gj0r  det,"  vovet 
Mrs.  Thompson  forsigtig  at  indskyde.  "For  laenge  i 


—  58  — 

Luden  —  aa  nei  da,  det  gj0r  jo  ingen  Verdens  Ting, 
om  den  Jigger  laenge  i  Luden.  Blir  den  for  staerk,  saa 
kan  den  jo  vandes  ud  igjen."  Mrs.  Thompson  ind- 
r0mmet  dette ;  men  hvad  hun  havde  taenkt  paa,  var  det, 
at  mange  brugte  Luden  saa  altfor  staerk.  Men  J0rgine 
blaeste  ad  det.  Folk  maatte  da  se,  naar  den  blev  r0dagtig, 
at  Luden  var  for  staerk.  Det  var  ingen  Sag  at  se  det 
og  spaede  den  op.  Nei  Tingen  var  den,  at  hos  Wangel 
lavet  de  sin  egen  Lud.  Bare  slog  Vand  paa  en  B0tte 
halvfyldt  med  Haardvedaske.  Det  var  Lud  det.  Mrs. 
Thompson  gjorde  et  lidet  Hop  paa  Stolen.  Saa  Gud- 
skelov  havde  hun  da  faaet  Eede  paa  det.  "Ja",  svarede 
hun,  "hjemme  i  Crawford  County  taenkte  vi  jo  aldrig 
paa  at  kj0be  saadant  som  Lud.  Vi  brugte  altid  saadan 
Lud.  At  Folk  ikke  vidste  sligt,  som  jo  alle  burde  vide. 
Men  nu  blev  det  jo  slig,  at  alt  skulde  kj0bes  paa  Storet. 
J0rgine  syntes  ogsaa,  at  dette  var  gait  og  havde  naer 
kj0rt  Samtalen  ind  paa  en  helt  ny  Bane,  da  Mrs. 
Thompson  gjenoptog  Traaden  ved  at  fortaelle,  at  en 
Kone  paa  Garfield  Ave.  havde  skjaemt  bort  sin  Ludefisk 
ved  at  laegge  den  i  Lud  f0rst.  Men  da  lo  J0rgine,  saa 
Mrs.  Thompson  skj0nte,  at  det  var  rispende  gait  og  lo 
med,  saa  hun  holdt  paa  at  spilde  Kaffekop  No.  to  og 
maatte  saette  den  fra  sig.  Ganske  naturlig  kom  hun  til 
at  sige,  at  den  Frue,  som  hun  tjente  hos  i  La  Crosse,  da 
hun  var  Pige,  lod  Fisken  ligge  i  Vand  hele  otte  Dage, 
f0r  den  kom  i  Luden.  "Det  var  nok  bra  laenge  ogsaa  det 
da",  sagde  J0rgine.  "Ja  visst  var  det  saa,"  sagde  Mrs. 
Thompson.  "Jeg  sagde  til  hende,  at  tre — fire  Dage  var 
tilstraekkelig ;  men  hun  vilde  ikke  h0re  paa  mig."  Mrs. 
Thompson  blev  helt  glad,  da  J0rgine  svaret,  at  heller 
ikke  hun  vilde  taenke  paa  mere  end  fire  Dage.  Det  var 
nok  ikke  for  Ingenting,  at  Mrs.  Berven  havde  fortalt 


JVe:r£-Z)00r-Nabokonen,  at  hun  altid  lod  Fisken  ligge  i 
Lud  en  otte  Dages  Tid,  f0r  hun  b!0dte  den  i  Vandet. 

Efterat  hun  havde  godtgjort  for  J0rgine,  at  hun 
var  ret  vel  bevandret  i  Ludefisk-Mysteriet,  saa  var  det 
forholdsvis  let  at  bede  om  hendes  Hjelp  paa  Kom- 
mitteen.  Der  var  jo  endel  Koner,  som  bentud  ikke  var 
skikket  til  at  stelle  med  Mad,  da  de  var  saa  urenslige  og 
ikke  havde  nogen  Greie  paa  nogenting.  Og  her  vilde 
komme  mange  af  de  fineste  Amerikanere.  Men  disse 
Konerne  kunde  gaa  derhjemme  og  rode  og  vaere  avinds- 
syge  og  snakke  paa  andre  —  det  kunde  de  —  og  da  isaer 
om  Folk,  som  var  lidt  tilaars. 

J0rgine  lovet  meget  beredvilligt  at  hjelpe,  hvis 
Presten  kunde  undvaere  hende,  —  det  var  hun  dog  ikke 
aldeles  sikker  paa  og  ikke  Mrs.  Thompson  heller. 

Mrs.  Thompson  vandret  hjem  med  en  seierstolt 
Mine.  Selv  om  J0rgine  nu  skulde  slaa  feil,  saa  havde 
hun  faaet  Rede  paa  alt,  hun  beh0vet  at  vide  og  det 
kunde  haende,  at  Fru  Kontorista  skulde  faa  baere  den 
lange  Naesen  sin  i  en  Klud  alligevel. 


SJETTE  KAPITEL. 

Bet  var  tidligt  paa  Formiddagen  og  Pastor  Welde 
sjokkede  omkring  paa  Gulvet.  Han  havde  paa  sig  en 
gr0n  Sloprok  med  r0de  Silkesnore.  Haaret  var  uredt, 
han  havde  ikke  vasket  sig  endnu.  Det  var  den  lykkelig- 
ste  Del  af  Dagen,  f0r  han  vasket  sig.  Med  Morgentoi- 
lettet  gjort,  saa  var  han  Prest  igjen.  Men  saalaenge  han 


—  60  — 

endnu  var  i  Sloprok  og  uvasket,  saa  var  ban  et  alminde- 
ligt  frit  og  uafhaengigt  Menneske  og  Altmuligmand  i 
Huset.  Han  var  Bogelsker  som  sin  Far  og  nu  holdt 
han  paa  at  ordne  B0gerne  i  Boghylden.  Hvergang  han 
fik  nogle  nye,  saa  fandt  gjerne  en  hel  Omflytning  Sted. 
Han  havde  allerede  et  praegtigt  Bibliothek.  Han  gik  og 
ilyttede  B0ger  f rem  og  tilbage  og  ordnede  Hefter.  Imens 
nynnede  han  paa  en  Sang,  som  han  selv  havde  sat  en 
Slags  Melodi  til.  Det  var  en  dansk  Folkevise,  som  han 
havde  fundet  oversat  til  Nynorsk  i  en  Sangbog. 

"Nys  munde  det  regna  so  saare, 

Og  det  dryper  af  Trae  og  Run; 

Vind  og  Stein,  Furugrein  hev  deg  rivet, 

Dei  hev  slitet  di  Kaapa  isund." 
De  sidste  tre  Linier  af  Versene,  der  skal  vsere  Svar 
paa  de  fire  f0rste,  nynnede  han  i  et  lettere  og  raskere 
Tempo : 

"Urn  det  regnar  og  snor, 

Um  det  stormar  af  Nord, 

Uti  Hugen  so  leika  dine  Ord." 
Han  havde  bare  laest  denne  Sangen  en  enkelt  Gang 
og  saa  havde  den  klamret  sig  fast  til  ham  —  eller  kan- 
ske  han  til  den.    Og  saa  var  der  bleven  Melodi  paa  den, 
hvor  ialverden  den  var  kommet  fra: 

"Eg  kan  sjaa  det  paa  Augom  so  klaare, 

At  du  nyst  gjekk  og  Taarorne  gret; 

Regn  og  Vind,  Sorg  i  Sind,  Graat  i  Auga, 

Du,  som  heve  den  Hugen  so  lett." 
Saa  standset  han  pludselig. 
Maggie,  Maggie !  —  Hvor  var  hun  nu  ?    Sad  vel  og 

malet  paa  et  Atelier  nogetsteds  i  Paris  og nogen 

anden  sad  bagved  og  fulgte  med  0inene  de  smaa  Farve- 
klatter,  som  Penselspidsen  dyttede  paa  Laerredet, 


—  61  — 

"Kvar  den  Taara,  som  fall, 

Og  so  Fagnaden  all, 

Heve  du  daa  aleine  uti  Void." 
Det  var  forresten  maerkeligt  med  det.  Han  min- 
dedes,  hvorledes  han  og  to  andre  Studenter  havde  gaaet 
til  hendes  Atelier  for  at  bestille  et  Maleri  af  en  af  Lae- 
rerne,  der  snart  skulde  feire  Femogtyveaars  Jubilaeum. 
Hun  havde  allerede  den  Gang  et  Navn.  Saa  var  han 
senere  kommet  tilbage  med  Fotografierne.  Han  huskede, 
hvorledes  hun  havde  bedt  ham  komme  igjen  med  Besked 
om  Professorens  Haarfarve,  Teint,  o.  s.  v.  Alt  skulde 
han  bringe  Besked  om.  Han  maatte  vsere  tilstede  for 
at  hjelpe  hende  og  retlede,  saa  Ligheden  kom  frem. 
Disse  dumme  Studenterne  havde  jo  kommet  paa  den 
Galmandstanke  at  faa  et  Billede  malet,  uden  at  Pro- 
fessoren  skulde  vide  noget  om  det.  Han  havde  saa- 
inangen  Gang  siddet  i  det  lyse  Atelier  —  han  husket 
hende  bedst,  som  siddende  foran  Staff eliet.  Han  min- 
dedes  ogsaa  den  seiersikre  Maade,  hvorpaa  hun  berettet 
om  sin  paataenkte  Pariserfaerd  og  vordende  Ber0mmelse 
—  Planer,  som  absolut  maatte  lukke  ham  ude. 

Presten  blev  staaende  med  en  Bog  i  Haanden.  Hans 

brede  Barm  haevet  sig  tungt  under  Silkesnorene, 

det  var  for  at  gj0re  ham  Pinen  kort,  at  hun  havde  op- 
f0rt  sig  slig  —  hin  Aften  efter  Festen.  Det  var 
rigtig,  hvad  hun  havde  svaret.  Han  skyldte  hende  stor 
Tak  for  det  Lys,  hun  havde  gydt  over  hans  Tilvaerelse. 
Det  var  baade  Lys  og  Varme.  Varmen  kjendte  han 
endnu,  om  Lyset  var  borte. 

"Kor  du  gjeng,  paa  din  Veg  vil  eg  breida 

Kvar  ein  Blom,  kvar  eit  angande  Blad. 

Fugl  paa  Grein,  kvar  og  ein  vil  eg  beda  — 

Skulo  kveda  og  kvitra  deg  glad." 


—  62  — 

Ja,  det  var  nok  bedst,  at  det  gik,  som  det  gik.  Han 
i-avde  skrevet  og  bedt  om  et  Afslag  —  saa  bestemt,  at 
ban  ikke  kom  til  at  bygge  Luftkasteller,  —  at  ban  vilde 
faa  en  Gjerning,  som  vilde  laegge  belt  Beslag  paa  ham, 
—  en,  som  ban  ikke  kunde  udf0re  ret,  hvis  ban  vedblev 
at  bygge  Luftkasteller.  Han  havde  jo  forstaaet,  at  bun 
ikke  br0d  sig  saa  meget  om  ham,  saa  ban  igrunden  ikke 
havde  n0dig  at  faa  det  skrif tligt ;  men  det  var  saa  greit 
at  have  svart  paa  hvidt  for  ham.  Dette  havde  ban  faat 
og  -  -  alligevel  bygget  ban  Luftkasteller,  som  bun 
flyttet  ind  i.  Eet  som  det  var,  saa  ban  noget,  som  skulde 
males  —  og  hun  skulde  male  det.  Han  skulde  udpege 
det  for  hende. 

—  Men  det  var  vel  slig,  det  skulde  gaa.     Hun 
havde  sit  Kald  og  ban  sit.    Han  havde  forresten  aldrig 
pr0vet  at  taenke  sig  hende  som  sin  Hustru  —  hun,  — 
borte  i  en  mindre  By  som  M0nsterkone  i  en  Kvinde- 
forening — et  Maal  for  sinte  Madammers  Vid  og  Vrang- 
hed  --  snud  op  og  ned  og  vraengt  ud  og  ind  paa  som 
Prestekone  —  i  en  norsk  Menighed  —  nix!     Det  var 
nok  bedst  som  det  var !    Javisst var  det  bedst. 

Hans  Blik  vandret  hjelpe!0st  og  tungt  om  i  det 
store  Kontorvaerelse,  hvor  ligesom  alt  med  et  blev  hult 
og  tomt. 

—  Jo,  det  var  nok  bedst.     Det  kunde  ikke  vaere 
anderledes, 

"J0rgine !" 

Han  drev  lige  ud  i  Kj0kkenet.    "J0rgine !" 

"Du  faar  la  mig  faa  en  Kop  Kaffe  af  dig.  Den 
Nilsen-Kaffen.  Glem  ikke  det.  Den  derre  Wangeln 
kan  beholde  Skvalet  sit.  Vi  holder  os  til  den  andre,  vi." 

J0rgine  rystede  paa  sit  graa  Hoved.    Hun  lo.    Der 


—  63  — 

var  to  Slags  Prester.  Den  ene  Slags  var  saadanne  som 
Wangel  af  Synoden  og  Nilsen  af  Forenede  Kirke,  og 
det  andet  Slags  var  slige  som  Pastor  Welde,  —  som 
igrunden  bare  var  Prester,  naar  de  havde  Prestekjole 
paa.  Men  hun  tog  sig  brat  igjen.  Der  var  jo  ogsaa  to 
Maader  at  bed0mme  Presterne  paa. 


Pastor  Welde  var  i  Perlehuni0r,  da  ban  om  Efter- 
middagen  sad  vel  fort0iet  i  det  laederbetrukne  Hj0rne  af 
Brootens  nye  Automobil.  Ved  bans  Side  sad  Brootens 
aeldste  Datter,  Theodora.  Brooten  selv  sad  paa  Forsaedet 
med  Chauff0ren  for  at  laere  Styringen  at  kjende.  Hans 
opr0mte  Ansigt  viste,  at  ban  slet  ikke  taenkte  mere  paa 
det  ubehagelige  Optrin  Aftenen  f0r.  Og  det  gjorde 
Welde  godt.  Miss  Brooten  forstod  at  klade  sig.  Hun 
var  en  af  de  faa,  som  tog  sig  ud  i  Brunt.  0inene  var 
brune  ogsaa  og  hun  sad  saa  fornem  og  anstandsmaes- 
sig  og  vogtet  paa  Faren,  at  ban  ikke  skulde  foretage  sig 
r.oget,  der  r0bet  daarlige  Manerer.  Hun  havde  givet 
ham  n0iagtig  Instruks,  hvorledes  ban  skulde  gj0re  og 
lade  og  ban  opf0rte  sig  ogsaa  saa  godt,  at  hun  kunde 
skjaenke  Welde  en  hel  Del  Opmaerksomhed.  Hun  for- 
talte  om  Folk,  de  m0dte,  og  Huse,  som  de  kj0rte  forbi 
—  hvad  de  bed  og  hvad  de  havde  kostet.  Welde  h0rte 
til  og  var  interesseret.  Det  var  netop  denne  Slags  Kon- 
versation,  som  var  den  naturligste  under  disse  Omstaen- 
digheder.  Og  Theodoras  venlige  og  ansvarsfulde  brune 
0ine  var  saa  trygge  og  moderlige.  De  passet  ogsaa,  til. 
Nu  og  da  vilde  hun  afbryde  Samtalen  med  et  —  "men 
Pappa  da"  henvendt  til  Faren,  naar  ban  hilste  lidt 
braaket.  Saa  vilde  him  i  al  Fortrolighed  sige  til  Welde : 
"Jeg  skulde  gi  meget,  om  jeg  kunde  faa  Pappa  vsennet 


—  64  — 

af  med  dette:  'hallo  Jim!"  og  "how  do  you  do,  Doc!" 
naar  vi  er  ude."  Men  Pappa  han  havde  arbeidet  sig 
selv  frem  og  der  var  saameget,  som  haengte  ved  Folk  af 
den  Klasse.  Det  var  aldeles,  aldeles  uimilig  at  faa  dem 
vsennet  af  med  disse  TJvaner. 

Brooten  var  rigtig  i  sit  Es  idag.  Som  saamange 
staerke  Folk  havde  han  ogsaa  sine  svage  Sider.  Trods 
sin  Anseelse  og  sin  Velstand  havde  han  ikke  magtet 
at  haevde  sig  i  de  saakaldte  h0iere  Kredse  i  Byen.  Han 
havde  fserdedes  mest  blandt  sine  egne  Landsmaend  og 
bans  Engelsk  var  ganske  knudret.  Forgjaeves  havde 
han  sendt  D0trene  paa  Danseskole  og  til  de  bedste  Lae- 
reanstalter.  Theodora  havde  ofte  graedt  sine  modige 
Taarer,  naar  de  var  bleven  forbigaaet.  Undertiden 
troede  hun,  det  var  Farens  Skyld.  Maaske  det  ogsaa 
var  Morens,  som  havde  vaeret  Tjenestepige,  f0r  hun  blev 
gift  med  Brooten.  Nok  er  det,  de  var  bleven  ydmyget 
mere  end  en  Gang.  Ogsaa  Brooten  havde  harmet  sig 
over  dette.  Han  ansaa  sig  fuldgod  med  de  bedste  af 
de  Storfine.  Derfor  havde  han  lagt  sig  vaeldigt  i  Saelen 
for  at  de  Norske  skulde  faa  en  ligesaa  kostbar  Kirke 
som  Amerikanerne  og  Tyskerne.  NU  havde  han  ogsaa 
faaet  en  fin  Prest.  De  andre  havde  ingen,  der  kunde 
hamle  op  med  ham  i  fint  Vassen.  Han  likte  at  vise  ham 
frem,  —  ja,  Automobilen  og  Datteren  ogsaa.  Han 
kjendte  sine  egne  Mangier ;  men  det  var  en  Tilf  redsstil- 
lelse  at  sidde  der  som  Eier  af  noget  heltud  moderne. 
Han  havde  da  ogsaa  den  Trmmf,  at  Kj0ret0i  efter 
Kj0ret0i,  Maskine  efter  Maskine,  sagtnet  Farten, 
mens  de  vekslet  Hilsener.  De  m0dtes  paa  lige  Fod  nu. 
Og  i  hans  Forretning  saa  skadet  det  ikke  at  "blaase" 
lidt  i  Basunen.  Det  befaestet  Tilliden  til  Banken.  Col. 
Roberts  og  hans  to  D0tre  maatte  endog  presenteres  og 


—  65  — 

Obersten  naevnte  noget  om,  hvad  Tid  han  kunde  traeffe 
Brooten  paa  Kontoret.  Brooten  gned  sig  i  Haenderne. 
Det  var  Winnipeg  Eeal  Estate,  Obersten  vilde  snakke 
med  ham  om.  Det  alene  vilde  betale  for  Maskinen. 
Ex-Senator  Stewart,  der  kom  kj0rende  med  sin  syge 
Kone,  slaengte  en  sp0gefuld  Bemaerkning  til  ham  og 
Winchell-Br0drene  maatte  faa  Greie  paa  Maskinens 
Kostende. 

Intet  Under  at  Brooten  var  i  godt  Hum0r.  Paa 
Bagsaedet  havde  Theodora  det  travelt  med  at  fortaelle 
om  alle  disse  fine  Folks  Herligheder  og  hvor  godt 
kjendte  de  var.  Pastoren  n0d  det  altsammen. 

Veiret  var  ogsaa  vakkert.  Nogle  staerke  Eegnbyger 
havde  renset  Luften.  ^ble-  og  Plommetraeer  stod  i 
Blomst.  Syrenerne  stod  i  al  sin  duftende  Fylde  og 
Luften  var  ligesom  msettet  af  det.  Han  suget  det  ind 
i  staerke,  dybe  Drag.  I  hans  Indre  var  der  som  et  tomt 
Rum  med  saare  Vaegge.  Disse  dybe  Aandedrag  hjalp 
saa  vidunderligt.  Og  denne  velopdragne  pene  Dame  ved 
hans  Side  hjalp  ogsaa  til  at  fylde  det  tomme  Rum  med 
sin  Passiar  om  Folk,  som  de  kj0rte  forbi.  Hun  blev 
mere  interessant  efterhvert  og  glemte  at  give  Agt  paa 
Pappa.  Pastor  Welde  blev  ogsaa  opr0mt  og  fortalte  et 
og  andet  og  kom  med  morsomme  Bemaerkninger.  Og 
snart  lo  de  begge  og  havde  Moro  og  Brooten  maatte 
vende  sig  og  true  ad  dem  med  Fingeren. 

Jo,  dette  var  noget  andet,  end  naar  Far  skranglet 
i  sin  gamle  Buggy  over  de  daarlige  Veie  for  over  et 
Snes  Aar  siden,  taenkte  Welde.  Det  var  dog  godt  og 
trygt  at  have  slige  Maend  som  Brooten  i  Menigheden  — 
som  en  kunde  st0tte  sig  til.  Og  langs  Fortougene 
stod  Folk  og  glante.  Mange  af  dem  hilste  med  et  stort 
og  kjendt  Smil.  Det  var  hans  egne,  taenkte  han.  Og 


—  66  — 

Theodoras  0ine  f ortalte  med  et  tilf  reds  Glimt :  det  er  af 
vore. 

Samtalen  gik  paa  det  bedste  og  de  lo  alle  tre  af  en 
Bemserkning,  som  Brooten  havde  slsengt  bag  sig  paa 
Maafaa,  da  Chauff0ren  pludselig  bremsede  Maskinen. 
De  havde  nok  nasr  kj0rt  over  nogen.  Det  var  en  bred, 
knuvlet  Skikelse  med  en  Frakke,  der  var  gulgr0n  over 
Skuldrene.  Manden  havde  vendte  sig  om  i  Forskraekkel- 
sen  og  stod,  som  fattede  ban  ikke  rigtig  hvad  var  hsenclt. 
Welde  saa  en  stor,  fremstaaende  og  aaben  Mund  bag  det 
tynde  Skjaeg.  Det  var  Pastor  Mosevig.  Maskinen 
havde  standset  men  dog  ikke  hurtigt  nok  til  at  hindre  at 
Hjulene  gik  over  en  Pakke,  som  ban  i  Skraekken  havde 
shippet  fra  sig.  Xu  var  ban  borte  og  tog  den  forsigtig 
op  af  S01en  og  besigtiget  den.  Det  var  kanske  et  Stykke 
Kj0d.  N"u  stod  ban  og  vendte  og  dreiet  paa  den  flad- 
klemte  og  tilsmudsede  Pakke,  som  vidste  ban  ikke  enten 
ban  skulde  tage  den  med  sig  igjen  eller  ei.  Welde 
h0rte  ikke  de  Ord,  som  Brooten  tilraabte  ham  eller  det 
Svar  ban  fik.  Han  saa  kun  den  smudsige  Pakke  og  de 
S01eflsekker,  hvormed  den  falmede  Frak  var  bleven 
overstaenket.  Han  husket  dog  som  i  en  Dr0m,  at  Broo- 
ten havde  klappet  Chauff0ren  paa  Skuldren  og  sagt,  at 
ban  var  en  "Corker"  og  at  der  naer  var  bleven  en  Prest 
mindre  i  Verden.  Theodora  havde  lagt  Maerke  til,  at 
Welde  pludselig  blev  bleg  og  tog  med  Haanden  til  Hjer- 
tet.  Maaske  det  var  sandt,  hvad  man  havde  fortalt,  at 
Welde  havde  Hjertefeil. 

"Det  var  da  rigtig  heldigt,  at  der  ikke  skede  nogen 
Ulykke/'  sagde  Iran  beroligende. 

"Men  skede  der  da  ingen  Ulykke  ?"  spurgte  Presten 
aandsfravasrende.  "Det  var  Pastor  Mosevig.  Han  blev 
da  saagodtsom  overkj0rt." 


—  67  — 

"Sandt  nok,  Hr.  Pastor;  men  han  reddet  da  Arme 
og  Ben  og  det  var  vel  det  vigtigste,"  sagde  Theodora 
med  et  Anstr0g  af  Munterhed. 

"Aa  ja  —  De  bar  vel  Eet.  Ja,  det  gik  jo  godt. 
Vi  f aar  takke  Gud  for  det ;  men  Mosevig  saa  ud,  som  om 
der  var  knust  noget  inde  i  ham — og  saa  de  S01eflaekkene 
paa  Frakken  hans  ?" 

"Dem  faar  han  nok  skrubbet  af  sig." 

"De  har  Ret,  Fr0ken.  De  har  visst  aldeles  Ret; 
men  det  var  vel  vi,  som  burde  skmbbet  dem  af ." 

Theodora  tygget  lidt  ubeslutsomt  paa  dette  og 
hendes  venlige  brune  0ine  flakkede  fra  Presten  hen  paa 
Faren  og  tilbage  igjen.  Havde  han  endda  lagt  Skylden 
paa  Chauff0ren.  "Jeg  synes,  han  burde  have  set  sig 
fore,"  sagde  hun  endelig.  —  "Det  s}oies  jeg  ogsaa," 
sagde  Welde  livligt.  "Jeg  sidder  netop  og  spekulerer 
paa,  om  man  ikke  igrunden  har  Ret  til  at  kj0re  over 
slige,  som  ikke  ser  sig  fore  --  ssette  fuld  Fart  paa  - 
over  dem  —  saa  S01en  spruter."  Han  lo  tvungent. 

Bank0r  Brooten  vendte  sig  halvt  om  paa  Saedet. 
"Jeg  har  ingen  Betaenkeligheder  ved  at  kj0re  over  slige, 
som  ikke  ser  sig  fore,"  sagde  han. 

"Ikke  Prester  heller,"  sp0gte  Theodora. 

"ISTei  -  -  Prester  faar  vel  se  sig  fore  de  ogsaa,"  lo 
Brooten. 


SYVEXDE  KAPITEL. 

Det  havde  vaeret  mserkelig  stille  i  Kontortiden  i 
Eftermiddag.     Og  godt  var  det;  thi  Pastoren  kjendte 


—  68  — 

sig  saa  oprevet  og  underlig  efter  Automobilturen.  Saet 
DTI,  at  han  havde  kj0rt  bent  over  denne  Mosevigen  — 
iigesom  han  havde  kj0rt  over  Aftensmaden  hans.  Det 
blev  kanske  ikke  Kj0d  til  Aftensmaaltidet  i  den  Preste- 
gaarden  idag.  Han  kunde  jo  ikke  for  det ;  —  let  var  det 
at  raesonnere  saaledes;  men  det  gale  var,  at  han  hele 
Tiden  havde  f01t,  som  om  han  virkelig  holdt  paa  at  tage 
Br0det  fra  denne  seldre,  luvslidte  Herrens  Tjener.  Han 
sagde  intet  og  gjorde  intet;  men  han  koin  altid  iveien 
for  ham  og  altid  ubeleilig  som  en  med  en  Regning. 

J0rgine  havde  det  travelt.  Hun  havde  benyttet 
sig  af  hans  Fravaer  til  at  rydde  og  stelle.  Det  var  godt 
og  vel;  men  hun  kunde  lade  hans  Papirer  i  Fred.  Nu 
havde  hun  ryddet  alt  vaek,  —  Bogen  han  havde  laest  i, 
''Kirkebladet"  og  Aviserne  og  altsammen.  Han  burde 
gaa  ud  og  sp0rge  hende,  hvad  hun  egentlig  mente  med  at 
gjemme  bort  dette  for  ham,  —  hun  tog  sig  mage!0se 
Friheder.  Nu  holdt  hun  paa  og  rumstere  ude  i  de  andre 
Rummene.  Var  hun  besat? 

Ved  Aftensbordet  vilde  han  give  hende  Besked, 
—  hvis  hun  da  ellers  saa  nogenlunde  normal  ud.  Han 
vilde  da  sp0rge  hende,  om  hun  pleiet  at  rydde  vaek 
Papirerne  for  Pastor  Wangel  og  Aviserne  for  Pastor 
Nilsen  og  om  de  fandt  sig  i  dette  uden  at  g]0re  Opr0r 
mod  hende  og  alt  hendes  Vaesen. 

Men  det  blev  intet  af . 

J0rgine  var  rent  opr0mt  og  Kj0kkenet,  som  altid 
var  holdt  i  god  Orden,  var  nu  saa  rent  og  alt  saa  blankt, 
at  han  skj0nte,  at  der  var  noget  igjaere.  Og  J0rgine 
holdt  trofast  paa  Hemmeligheden.  Hun  holdt  saa 
haardt  paa  den,  at  den  piblet  ud  af  baade  Ansigt  og 
Hsender. 

Havde  hun  ikke    man0vreret    til    Surprise-Party 


—  69  — 

baade  for  Pastor  Wangel  af  Synoden  og  Pastor  Nilsen 
af  Forenede?  Kunde  ikke  hun  holde  Mund,  saa  Pre- 
sten  ikke  market  noget  ?  Hun  skulde  vel  mene  det. 

Og  hun  holdt  Mund  ogsaa,  saa  Welde  skj0nte  det 
altsammen.  Og  han  var  ung  nok  til  at  blive  glad,  — 
naesten  hoppende  glad.  Han  saa  tydelig,  at  J0rgine 
ogsaa  var  glad  og  nerv0s.  De  lurte  paa  hverandre  nu. 
Han  maatte  ikke  lade  sig  magrke  med  at  han  forstod 
noget  og  hun  ikke  med  at  hun  vidste  noget.  Samtalen 

—  de  faa  Ord,  som  faldt,  blev  da  derefter. 

"De  har  havt  rigtig  Eengj0ring  idag,  J0rgine?" 

"Ja,  det  var  nok  saa." 

"Venter  Bes0g  kanske?" 

"Ja,  Mrs.  Berven  havde  nu  lovet  at  komme  ikveld 

—  og  hun  har  0ine  over  hele  Hodet." 

Godt  sagt,  J0rgine.  Ikke  lyve.  Han  naskede  for- 
n0iet  paa  sit  Sm0rrebr0d.  Nu  forstod  han,  hvorfor 
Brooten  havde  faat  ham  med  paa  Kj0retur  og  hvorfor 
der  havde  vaaret  saa  faa  paa  Kontoret  og  hvorfor  hun 
havde  benyttet  sig  af  den  Halvtime  han  havde  vseret 
paa  Hospitalet  til  at  rydde  op  paa  Kontoret. 

Det  var  vel  bedst  at  gaa  ind  paa  Kontoret  og  faa 
det  lidt  uordentlig  igjen,  saa  det  saa  mere  naturlig  ud. 
Hvis  han  ikke  blev  overrasket,  dygtig  overrasket,  saa 
vilde  Konerne  skylde  J0rgine  for  det. 

Hun  var  nok  ikke  nogen  Mester  i  den  Kunst  at 
forestille  sig,  hun.  Kanske  det  var  derfor,  hun  ikke  var 
bleven  gift. 

Stakkels  J0rgine !  Hun  gik  her  og  bar  paa  denne 
Hemmeligheden,  saa  hun  spredte  den  over  baade  Gulv 
og  Vasgge  og  var  lykkelig,  fordi  ingen  saa  den.  Hvor- 
ledes  kunde  hun  blive  gift? 

Nu  var  him  ude  i  Dagligstuen  igjen  —  jamen  for 


—  70  — 

hun  ikke  med  St0veklud  igjen  og  —  nynnede  paa  nogen 
Melodi  ogsaa.  Snart  gav  hun  sig  vel  til  at  plystre. 
Nei,  langtfra  —  det  var  jo  rent  umuligt  at  skj0nne  no- 
get  paa  hende. 

Og  ban  drog  sig  ligegyldig  gjennem  Dagligstuen, 
strakte  sig  og  gjaespet  og  sagde,  at  han  troede  ban  vilde 
gaa  sig  en  Tur,  for  det  var  blevet  rent  for  fint  for  ham 
101 . 

"Vil  Pastoren  bli  borte  laenge  da?" 

"Nei  — ."  Han  slog  over  —  Klokken  otte  var  saa 
almindelig  for  Prester.  "Jeg  blir  vel  borte  en  Times 
Tid  kanske,"  sagde  han. 

Det  passet  akkurat.  J0rgines  Hjerte  bankede 
stserkt  i  den  gamle  Brystkasse:  "Men  Pastoren  er  vel 
sikker  paa  at  komme  hjem  til  den  Tid  ?"  —  "Ja,  —  ja- 
visst  ja.  Jo,  jeg  skal  nok  vaere  hjemme  til  den  Tid. 
Det  er  saa  vakkert  Veir  og  det  er  godt  at  faa  en  liden 
Tur  efter  Maden." 

Og  han  gik,  og  gamle  J0rgine  var  saa  glad,  fordi 
han  ikke  havde  skj0nt  noget.  Og  saa  r0gte  han  Cigaren 
ude,  saa  der  ikke  blev  Cigaraske  paa  Kontoret. 

For  Sikkerheds  Skyld  vilde  hun  gaa  over  Kontoret 
en  Gang  til  og  laegge  ned  nogle  af  Nipssagerne.  De 
kunde  saa  let  blive  borte,  hvor  der  kom  saa  mange  Folk 
af  alle  Slags.  En  kunde  aldrig  vaere  sikker.  Og  saa 
vilde  hun  bringe  ned  nogle  Stole  fra  Loftet. 

Da  Welde  kom  tilbage,  var  Prestegaarden  yrende 
fuld  af  Folk.  Han  havde  fundet  paa  at  gj0re  et  Syge- 
bes0g  i  Udkanten  af  Byen  og  det  havde  trukket  laengere 
ud,  end  han  havde  beregnet. 

Graesplaenen  foran  Huset  var  som  ved  et  Trylle- 
slag  forandret.  Paa  Trappen  stod  Bank0r  Brooten  og 


—  71  — 

dirigerede.  Hans  administrative  Dygtighed  fornaegtet 
sig  ikke  i  nogetsomhelst  ban  tog  sig  fore.  Japanske 
Lanterner  var  spa?ndt  paa  Snore  mellem  Traeerne.  En 
Expresvogn  havde  bragt  Borde  og  Stole  fra  Kirkens 
Basement.  Bag  Huset  stod  de  store  Icecreamspand 
fasrdige  og  Kvindeforeningens  Stent0i  blev  netop  baaret 
ind.  Og  midt  i  al  denne  travle  Virksomhed  stod  Broo- 
ten  som  en  urokkelig  Klippe.  Ordonantser  kom  og 
sprang  afsted  med  Besked. 

Men  alt  dette  var  Smaating  alligevel  sammenlignet 
med  Talen,  som  ban  skulde  holde.  Tanken  paa  denne 
var  det,  som  plaget  ham.  Han  kunde  den,  da  ban  gik 
hjemmefra.  Han  luret  sig  til  at  se  paa  Papiret,  hvor- 
paa  ban  havde  nedskrevet  sine  "Pointers."  For  Folk  i 
Almindelighed  saa  det  ud,  som  om  ban  saa  over  en  af 
Regningerne  for  Festen.  Men  ban  stod  og  "h0rte  sig" 
og  var  ikke  god  at  komme  nser. 

Havde  det  ikke  vaeret  for  Theodora,  saa  skulde  ban 
ladet  Berven  holde  Talen.  Den  Idiot  kunde  bruges  til 
hvadsomhelst,  der  udfordret  Dannelse.  Han  var  ikke 
stort  tes  og  kunde  derfor  bruges  til  alt  muligt. 

Men  i  Kj0kkenet  og  det  tilst0dende  Spisevasrelse 
var  det  endnu  travlere.  Her  var  det  Mrs.  Berven,  som 
f0rte  an.  Alt  skulde  vasre  som  de  Konditionerte  i  Norge 
havde  det.  Sm0rogbr0d  med  ^Eg  og  Ansjos,  Gjedeost, 
N0gleost  —  tynde  Skiver,  skaaret  slig  og  slig  og  lagt 
slig.  J0rgine  kj0rte  forgjaeves  op  med  Fru  Pastor 
Wangel  af  Synoden  og  Fru  Pastor  Nilsen  af  Forenede. 
De  andre  geschaeftige  Koner  gjorde  Arbeidet  og  fik  kun 
frem  det  bedr0velige  og  stadig  tilbagevendende  Om- 
kvaed :  "Undres  paa,  om  det  blir  nok."  Og  de  stelte  og 
straevet  og  svedet  og  overb0d  hverandre  i  at  vaere  rappe 
og  undredes  stadig,  om  det  skulde  blive  nok. 


—  72  — 

Berven  havde  faaet  Ideen  og  Brooten  havde.  sagt 
ciet  var  "allright."  Sangkoret  havde  klemt  sig  sammen 
paa  Verandaen  og  i  det  samme  Pastorens  h0ie  Skikkelse 
\iste  sig  ved  Havelaagen,  saa  klemte  det  i  med  "Den 
himmelske  Lovsang."  Og  det  var  Sang,  som  man  kunde 
\sere  bekjendt  af.  Koret  var  Menighedens  Stolthed. 
Sangen  bruset  Presten  im0de  som  fra  et  maegtigt  Orgel. 
En  stor  Klump  formet  sig  i  hans  Hals.  Taarer  sprang 
frem  i  hans  0ine.  Han  maatte  st0tte  sig  til  Havelaagen 
-  og  staerkere  jublede  Sangen  ham  im0de.  Nu  saa 
de,  at  han  virkelig  var  overrasket  —  og  sang  ud,  som 
vilde  de  overvaelde  ham  og  det  lykkedes  ogsaa.  Han 
Aaklede  nsesten,  da  han  efter  Sangen  tog  nogle  Skridt 
og  m0dtes  af  de  mange  fremrakte  Haender  og  smilende 
iattermilde  Ansigter.  Det  var  Ungdommen,  Menighe- 
dens TJngdom,  som  nu  ligesom  vilde  rive  ham  til  sig. 
Han  f01te  sig  i  Forbund  med  den. 

Han  blev  f0rt  ind.  Kontor,  Dagligstue  og  Modta- 
gelsesvaerelse  var  fulde  af  Folk.  Det  var  de  geldre  Folk 
i  Menigheden.  De  mere  velstaaende  havde  samlet  sig  i 
Kontoret.  I  Dagligstuen  var  Middelklassen  og  i  Mod- 
tagelsesvaerelset  sad  mindre  bemidlede  om  en  netop  aab- 
net  og  t0mt  Cigarkasse. 

Samtalen  f0rtes  daempet  og  alle  skubbet  paa  sig, 
da  Brooten  og  andre  velanseede  Maend  kom  traekkende 
med  Pastoren. 

Saa  sang  Sangkoret  igjen  ude  paa  Verandaen  og 
Klokker  Svale  traadte  frem  for  at  introducere  Bank0r 
Brooten,  som  igjen  skulde  holde  Talen  for  Presten. 

Gamle  Svale  var  Godheden  og  Gemytligheden  selv. 
Menigheden  bestod  vel  mest  af  almindelige  simple  og 
r-laerde  Folk,  slige,  som  dog  Jesus  selv  havde  vaeret  mest 
i  Lag  med.  Men  man  fandt  ogsaa,  at  Jesus  havde  maeg- 


—  73  — 

lige  Venner,  som  hin  H0vedsmand,  som  vi  laeser  om  i 
Lukas  syvende. 

Bankchef  Brooten  var  ogsaa  en  slig  H0vedsmand, 
som  liar  Tjenere  under  sig  og  naar  han  siger  til  den 
ene :  Kom,  saa  gaar  han  —  —  og  naar  han  siger  til  den 
anden :  Gaa,  saa  kommer  han ;  —  men  saa  skj0nte  han, 
at  han  havde  faaet  det  gait  og  tog  sig  igjen  under  lydelig 
Protest  fra  Brooten  og  der  var  almindelig  Latter.  Ber- 
ven,  der  var  kjendt  for  at  gaa  paa  Eangel  engang 
iblandt,  saa  helt  forlegen  ud.  Nu  ja  —  gamle  Svale 
kom  paa  Glid  igjen  og  introducerede  Brooten  med  Tak 
til  Gud,  fordi  han  havde  givet  Menigheden  en  saadan 
St0tte  og  F0rer  som  han. 

Brooten  steg  frem  og  bukkede  og  undskyldte  sig 
for  sin  Uvanthed  med  at  tale  samt  sin  Uforberedthed. 
Han  var  ikke  en  Hand  af  mange  Ord;  men  han  havde 
faaet  vsere  med  at  lasgge  sin  Skjaerv  til  i  Opbyggelsen 
og  Grundfsestelsen  af  Sions  Menighed.  Den  stod  nu 
som  et  Bjerg  og  han  var  glad,  at  han  kunde  regne  sig 
blandt  de,  som  havde  bygget  Murene.  Men  naar  man 
havde  bygget  Murene,  saa  maatte  der  vaere  Vsegter  paa 
Murene.  Ved  Guds  Naade  —  fik  han  sige  —  saa  havde 
han  ogsaa  faaet  vgere  med  at  underholde  Vaegteren  paa 
Muren. 

Da  han  f0rst  kom  igang,  saa  gik  det  rigtigt  bra. 
Der  var  stille  i  Rummene  og  hans  Datter,  Theodora, 
havde  al  Grund  til  at  vsere  forn0iet  med  ham.  Han 
var  ogsaa  forn0iet  med  sig  selv  og  lagde  ud  om  hvad 
Ivirken  havde  kostet  og  hvorledes  den  var  bygget,  hvad 
Prestegaarden  var  vasrd  nu  med  Tomten  ved  Siden  af  og 
Menighedens  Bidrag  til  de  forskjellige  Samfundskasser, 
den  gode  Aand,  som  altid  havde  hersket,  og  for  hvilken 
man  maatte  takke  Gud,  som  naest  efter  den  forrige 


—  74  — 

Prest  havde  ^ren  for  at  alt  havde  gaaet  saa  godt.  Han 
var  ikke  en  Mand  af  mange  Ord;  men  han  maatte  dog 
ogsaa  berette  om  Vigtigheden  af  at  bevare  Ordet  purt 
og  rent  i  en  Tid  som  vor,  da  allehaande  Sekter  under 
forskjellige  Navne  ligesom  Faar  i  Ulvepelse  fors0gte  at 
snige  sig  ind,  saa  man  traengte  en  Vaegter  paa  Sions 
Mure,  som  kunde  holde  disse  i  0rene  og  varsle  og  st0de 
i  Basunen,  naar  Fienden  viste  sig.  Som  Forretnings- 
mand,  saa  var  han  ikke  en  Mand  af  mange  Ord,  hans 
Tale  var  fordetmeste  Ja,  Ja,  og  Nei,  Nei,  —  undertiden 
sagde  han  maaske  Ja,  naar  han  burde  sige  Nei  og  Nei, 
raar  han  burde  sige  Ja,  —  men  han  vilde  sige,  at  de  nu 
var  meget  glade,  fordi  de  havde  faaet  en  ny  Prest  iste- 
detfor  den  gamle.  De  havde  ogsaa  taenkt  paa,  at  en  ny 
Prest  trangte  nogen  substansiel  Opmuntring  i  sit  Virke, 
-  noget,  som  kunde  tages  og  f01es  paa  og  som  der  var 
Forslag  i  for  Menighedens  nye  Vaegter.  Han  vilde  der- 
for  overraekke  ham  denne  Silkepung  med  dens  Indhold 
som  en  Opmuntring  fra  Menigheden  og  i  det  Haab,  at 
hans  Forkyndelse  vilde  blive  ligesaa  pur  og  ren,  som 
det  Metal,  hvonned  Pungen  var  fyldt. 

Han  overleverede  Pungen  til  Pastoren  med  et  not 
Buk  og  et  straalende  Ansigt.  Han  vidste,  hvad  den 
mdeholdt.  Sions  Menighed  —  naar  den  tog  fat,  saa 
blev  det  ikke  Fanteri. 

Under  den  lange  Tale  havde  Presten  siddet,  som 
i  en  Dr0m  med  0inene  faestet  paa  Billedet  paa  Vaeggen. 
Et  Par  af  Menighedens  aeldste  Msend  sad  ligeoverfor 
ham  med  fremrakte  Halse  og  stirrede  paa  ham  for 
ligesom  at  se,  hvad  Virkning  Brootens  Ord  havde.  Da 
han  s0gte  at  undgaa  disse  Blikke,  saa  havde  hans  0ine 

faestet  sig  paa  Billedet  paa  Vasggen. Der  sad  de 

jo  ogsaa  og  lyttede,  som  om  de  forundrede  sig  — .  "De 


—  75  — 

forundrede  sig  saare"  -  hvor  mange  Gange  forekom 
det  ikke  i  Evangelierne.  Der  maatte  vaeret  Tusinder, 
som  gik  og  forundret  sig  over  Jesus  hele  Tiden,  for- 
nndret  sig  over  ham  i  Domhuset  og  paa  Golgatha  — 
forundret  sig  lige  —  lige  ind  i  det  yderste  M0rke,  hvor 
der  er  Graad  og  Tenders  Gnidsel.  Al  deres  Forun- 
dring  -  -  ja,  de  var  visst  vserre  end  de,  som  raabte 
korsfaest  ham. 

Han,  Welde,  —  var  Pilatus  og  sad  og 

grundede  og  Brooten  holdt  Tale  til  ham  om,  —  ja  hvad 
var  det  nu  om?  Det  var  visst  noget  om  at  Jesus  var 
overf!0dig.  Om  Sions  Mure  og  Kirkebygning  og  ren 
Lasre  og  Real  Estate  eller  hvad  det  var.  Han  sad  og 
grundede  og  de  andre  forundret  sig;  men  hvor  var 
Jesus  ?  Og  Brooten  snakket  og  snakket  og  vilde  ligesom 
iorklare,  hvorfor  man  igrunden  slet  ikke  trgengte  Jesus. 

Og  han  sad  og  grundede. Nu  vidste  han,  hvorfor 

Pilatus  havde  vasket  sine  Hasnder.  Det  var  disse  brede, 
fede,  skrsevende  Fyre,  som  efter  Dommen  havde  faldt 
var  kommet  op  og  havde  trykket  hans  Haand  og  sagt: 
"~Nu  er  du  Keiserens  Ven,  -  -  nu,  da  du  har  d0mt 
Jesus,  —  nu  var  du  flink.  Jeg  er  ikke  en  Mand  af 
mange  Ord.  —  Tak,  Pilatus,  Far,  Tak  skal  du  ha !  Vi 
traenger  en  saadan  Yogter  paa  Sions  Mure.  Tak,  rigtig 
Tak,  skal  du  ha !"  Og  saa  havde  Pilatus  skj0nt,  at  han 
1  avde  gjort  gait  og  gaaet  afsted  og  vasket  Haanden, 


Der  blev  et  bragende  Bifald,  da  Brooten  lagde 
Pengepungen  i  Prestens  Haand.  Den  var  tung  og  faldt 
gjennem  hans  Hinder  med  en  hel  Larm  i  Gulvet.  Dette 
bragte  ham  til  Sans  og  Samling.  I  denne  Pung  laa 
nogle  surt  fortjente  Dollars  ogsaa  —  givet  af  Kjser- 


—  76  — 

lighed  --  af  de  Mamd  ude  i  Modtagelsesvaerelset,  som 
sad  og  r0gte  —  om  ikke  andre. 

Han  reiste  sig  og  takket  —  stammet  f  rem  sin  Tak, 
kortpustet  og  bevaaget.  Igjen  braget  Bifaldet  10s  og 
Sangkoret  stemte  i  med  en  ny  Sang.  Alle  var  r0rte. 
Brooten  selv  var  bevseget.  Hans  Ord  havde  havt  Virk- 
ning  paa  Presten. 

Om  ikke  lasnge  havde  Stuerne  t0mt  sin  Behold- 
ning  af  Mennesker  ud  i  Haven  og  Haven  sin  ind  i 
Stuerne.  Mr.  Berven  havde  faaet  istand  en  Kvartet, 
som  gav  "Katta  sad  oppaa  Taket"  fra  Verandaen. 
Han  gav  selv  Kattesoloen  og  der  var  Jubel  helt  ud  paa 
Gaden,  hvor  Udenforstaaende  havde  samlet  sig.  Folk 
stod  i  Smaagrupper  og  r0gte  og  pratet.  Doktor  Spohr 
gik  og  ruslet  om  alene.  N" aar  han  saa  en  Kvinde  med 
et  Barn  paa  Armen,  saa  vilde  han  stryge  dets  Kind 
med  Fingerknogene  og  sp0rge  hvad  det  hed  og  hvor 
gammelt  det  var  og  Konerne  vilde  faa  gratis  Eaad,  om 
der  feilet  dem  noget.  Bag  Vedskuret  stod  der  altid 
en  Flok  med  en  Flaske  mellem  sig.  Det  laget  sig  altid 
bJig,  saa  nogen  stod  der.  Den  ene  Bordsaetning  blev 
bevaertet  efter  den  anden.  Inde  paa  Kontoret  sad  mi 
nogle  Sagbrugsarbeidere  og  r0gte  Snadder  og  pratede, 
rnens  ude  foran  Huset  legte  Ungdommen  "Pig  in  the 
Parlor"  og  sang  lystelig,  mens  en  liden  Gut  spillet 
Mundharmonika  til.  Dagligstuen  var  nu  fuld  af  B0rn 
og  Menighedens  velstaaende  Maend  stod  i  Grupper  og 
talte  Politik  og  Forretning,  medens  mindre  velstaaende 
stod  lidt  paa  Afstand  og  h0rte  paa  Samtalen.  Borte 
i  et  Hj0rne  havde  et  Par  Veninder  slaaet  sig  ned  i 
Graesset.  De  sang  "0,  lyse  Minder"  i  Duet  og  med 
svage  men  klare  Stemmer.  Den  vakre  Harmoni  naaede 


laengere,   end   de  havde   beregnet,    og   trak    TiHip'i'ere. 
Blandt  dem  var  Presten. 

Ud  gjennem  Havelaagen  smat  nu  og  da  en  L'u,?- 
gut  med  Luen  paa  Sned  og  en  barhodet,  hvidklaedt 
Pige.  De  skulde  gaa  Kvartalet  rundt  og  m0dte  da 
andre  Gutter  og  andre  barhodede  Piger,  som  var  ude  i 
samme  ^rinde.  Paa  den  anden  Side,  hvor  ingen  saa 
dem,  vilde  de  laegge  Haanden  om  Livet  paa  hverandre 
eg  smaaskotske  bortover  Fortouget;  thi  nu  var  de  langt 
fra  Maden  og  Presten  og  "Pig  in  the  Parlor"  og  hele 
Greien. 


OTTENDE  KAPITEL. 

Det  store  Slag  var  udkjaempet. 

Mrs.  Berven  havde  aflagt  Bes0g  hos  Prestens 
J0rgine.  Hun  havde  en  Mistanke  om,  at  Mrs.  Thomp- 
son havde  vaeret  der  og  sikret  sig  Assistance. 

Hun  havde  gaaet  meget  diplomatisk  tilvserks  og 
begyndt  at  rose  Mrs.  Thompson.  Hun  havde  sagt,  at 
saavidt  hun  vidste,  saa  var  Mrs.  Thompson  den  eneste, 
som  forstod  sig  paa  at  b!0de  Fisken  —  ialfald  snakket 
hun  slig. 

Hun  kunde  vel  ikke  have  nogen  Grund  til  at  sige 
det,  mente  J0rgine.  Hun  selv  og  Mrs.  Thompson  havde 
talt  sammen  om  dette  og  saavidt  hun  kunde  forstaa,  saa 
havde  Mrs.  Thompson  omtrent  saa  megen  Greie  paa  det, 
som  enhver  Kone  burde  have.  Og  saa  begyndte  hun 
at  laegge  ud,  om  de  forskjellige  Maader,  hvorpaa  Fisk 
blev  behandlet  hos  Wangels  og  Nilsen. 


—  78  — 

Mrs.  Berven  spidsede  0ren.  Denne  Historie  havde 
J0rgine  naturligvis  liret  af  for  Mrs.  Thompson  og  da 
liavde  hun  jo  Besked  nok.  Men  da  J0rgine  ogsaa  for- 
talte,  at  hun  havde  lovet  at  b!0de  Fisken  selv  i  Preste- 
gaardens  Kjaelder,  saa  blev  Mrs.  Berven  urolig.  Hun 
begyndte  da  at  forklare,  hvilken  praegtig  Kjaelder  de 
havde  hos  Thompson.  Den  var  saa  kold,  at  de  ikke 
engang  vilde  traenge  Is  der.  Saa  kunde  de  spare  det. 
Xu  vidste  hun  rigtignok  slet  intet  om  Kjaelderen;  men 
naar  det  nu  var  sagt,  saa  var  det  sagt. 

J0rgine  mente,  at  hun  vel  maatte  gj0re,  hvad  hun 
havde  lovet  alligevel. 

Dette  aff0dte  nye  Lovtaler  over  Mrs.  Thompsons 
Dygtighed. 

Samtalen  drev  nu  ind  paa  andre  Emner  og  den 
udmaerkede  nye  Presten  koin  paa  Tale.  Hvor  dygtig 
han  var  og  hvor  godt  han  var  likt  —  og  saa  snil. 
Mange  Exempler  blev  naevnt,  deriblandt  ogsaa  det,  at 
han  selv  satte  Knapper  i  Klaederne  sine. 

Hvem,  som  havde  sagt  det. 

Jo,  det  havde  da  sikkert  Mrs.  Thompson  fortalt. 
Hun  havde  endog  sagt,  at  det  var  rart,  han  maatte 
gj0re  sligt  selv,  naar  han  holdt  Pige  —  saapas  godt 
10nnet, 

Godtl0nnet? 

Ja,  —  og  saa  gammel  da,  saa  man  kunde  jo  ikke 
vente,  at  hun  skulde  kunne  raekke  over  alt.  Og  Pre- 
sten saa  snil  ogsaa  da,  saa  han  vel  syntes  Synd  paa  den 
gamle  Pigen. 

Den  gamle  Pigen,  —  syntes  Synd  paa  den  gamle 
Pigen? 

"Ja,  ja,  Mrs.  Thompson  mente  vel  ikke  noget  ondt 
rned  det;  men  De  ved  jo,  at  Folk,  som  er  f0dt  her  i 


—  79  — 

Landet,  de  bar  ikke  den  Dannelse,  som  bedre  Folk  fra 
Norge.  De  ved,  -  bun  er  nu  saa  forgabet  i  den 
Presten." 

J0rgine  var  bleven  meget  alvorlig.  Det  gamle, 
rynkede  Ansigt  var  bleven  stramt. 

"Men  dette  er  jo  L0gn",  sagde  bun.  "Jeg  taenker 
Pastor  Welde  kan  ha  Eaad  til  at  sende  sine  Klaeder  til 
Skraedderen,  —  jeg  bar  ikke  h0rt,  at  det  er  Arbeide  for 
en  Tjenestepige  at  vaere  Skraedder." 

Det  syntes  ogsaa  Mrs.  Berven.     Hun  haabet  dog, 

at  bun  ikke  vilde  sige  noget  til  Mrs.  Thompson  om 

dette.     Det  var  jo  rent  dumt,  at  bun  skulde  komme  til 

at  naevne  det.     Saadant  burde  en  jo  holde  for  sig  selv, 

-  om  man  h0rte  noget. 

J0rgine  var  bleven  meget  tankefuld  og  da  Mrs. 
Berven  tog  Farvel,  saa  kjendte  bun  det  paa  sig,  at  Mrs. 
Thompson  vilde  komme  til  at  b!0de  Fisken  selv. 

Da  saa  Mrs.  Thompson  nogle  Dage  senere  kom 
for  at  tale  med  J0rgine,  saa  fik  bun  en  meget  kj01ig 
Modtagelse.  J0rgine  fortalte  hende,  at  bun  var  rent 
for  gammel  og  at  det  vel  var  bedst,  at  bun  sad  hjemme 
og  sydde  Knapper  i  Prestens  Klseder  —  saa  godt  10nnet, 
som  hun  var. 

Det  var  ikke  Mrs.  Thompsons  Vis  at  trygle  om 
Hjelp.  Hun  vilde  ikke  give  Mrs.  Berven  og  de  andre 
Sladderkonerne  den  Tilfredsstillelse.  Hun  fortalte 
derfor  J0rgine,  saa  venligt  hun  kunde,  at  Kvindefore- 
ningen  havde  besluttet  at  holde  en  slig  Supper  og  nu 
bavde  hun  solgt  Billetter  naesten  alene  og  hun  havde 
tinget  paa  Varer  og  tigget  Cake  og  gjort  altsammen 
alene,  saa  hun  troede  eller  havde  troet,  at  Menighedens 
Kvinder  ialfald  skulde  have  hjulpet  med  dette,  saa  hun 


—  80  — 

ikke  blev  rent  alene  med  altsammen;  men  hun  havde 
laert  noget  nu . 

Til  dette  svarede  J0rgine  kun,  at  hun  ogsaa  havde 
Isert  noget  nu,  og  dermed  blev  det. 

Mrs.  Thompson  gik  til  danske  Jensen  og  bestilte 
Fisk  og  forlangte  den  sendt  hjem  til  sig.  Lidt  vidste 
hun  f0r  og  Andrew,  Manden,  havde  nok  lidt  Greie  pai 
det  han  ogsaa.  Krukker  og  Stamper  blev  anskaffet  og 
det  hele  tegnede  godt. 

Mrs.  Berven  gik  som  paa  Naale. 

Dagene  var  varme  og  en  af  Mrs.  Bervens  Nabo- 
koners  Smaapiger,  som  havde  vaeret  over  hos  Thomp- 
son og  legt  med  B0rnene  der,  kom  tilbage  og  fortalte, 
at  der  var  en  "awful  nasty  smell"  over  hos  Thompsons. 
Nyheden  gik  over  Gjserdet  til  Mrs.  Berven  og  meddelte 
sig  videre.  En  af  Konerne  laengere  nede  i  Gaden  kom 
til  at  taenke  paa,  at  hun  ogsaa  visstnok  burde  saelge  nogle 
Billetter  til  "Suppern"  og  kastet  et  T0rklaede  over 
Hovedet  og  gik  til  Mrs.  Thompson  for  at  faa  Billetter. 
Hun  sad  og  snusede:  "Det  var  da  en  rar  Lugt?"  — 
Mrs.  Thompson  kunde  ikke  kjende  nogen  Lugt.  Konen 
mente  da,  at  hun  kanske  havde  taget  fell.  Saa  kom 
en  anden  Kone  ud  paa  Eftermiddagen  og  brugte  Nsesen 
og  talte  om  den  maerkelige  Lugten.  Mrs.  Thompson 
blev  meget  urolig.  Hun  havde  ofte  h0rt  om  Ludefisk- 
lugt  og  da  Fisken  havde  lagt  i  Vand  et  Par  Dage  og 
hun  maerket  den  ubehagelige  Lugt,  saa  havde  hun  gratu- 
leret  sig  selv  med,  at  det  tegnet  rigtig  bra.  Nu  blev 
hun  bange.  Hun  sov  ikke  hele  Natten.  Hvad  skulde 
hun  gj0re?  Naeste  Dag  kom  flere  af  Konerne  for  at 
faa  Billetter  at  saelge.  Aldrig  havde  der  vaeret  slig 
Interesse,  taenkte  Mrs.  Thompson  bittert.  Da  det  led 


—  81  — 

udpaa,  saa  blev  hun  rasende.  Hun  skj0nte  nu  godt, 
hvorfor  de  kom. 

Yed  Kaffetid  kom  hendes  gode  Veninde  Mrs. 
Storli.  Hun  var  meget  opkj0rt  og  snuset  som  de  andre. 
"Men  kjaere  dig",  sagde  hun,  "er  det  ikke  Fisken,  som 
holder  paa  at  raadne  ?"  Da  hun  f0rst  havde  f aaet  Luft, 
saa  str0mmet  Taarerne  frem.  Her  havde  de  Konerne 
snakket  om  dette  og  gottet  sig  over  det  og  hun  havde 
rigtig  tsenkt  paa,  hvor  ukristeligt  og  stygt  det  var  at 
gotte  sig  over  det.  Og  hun  havde  sagt  det  til  baade 
den  og  den,  at  istedetfor  at  gaa  og  snakke  og  gotte  sig 
over  dette,  saa  skulde  de  gaa  lige  til  Mrs.  Thompson 
med  det,  —  for  hun  havde  kjendt  Mrs.  Thompson  i 
flere  Aar  og  vidste,  at  sligt  kunde  hsende  for  de  aller- 
bedste  —  og 

Mrs.  Thompson  f01te,  hvorledes  Gulvet  gynget  om 
hende.  Men  det  var  ikke  hendes  Natur  at  give  op. 
Kampen  maatte  f0res  til  den  bitre  Ende.  Hun  maatte 
rigtig  sp0rge  Mrs.  Storli,  hvad  hun  mente,  —  om  hun 
da  aldrig  havde  b!0dt  Fisk.  Hun  maatte  huske  paa, 
at  her  var  Kjaelderen  naesten  fuld  af  det.  Det  maatte 
blive  Lugt  af  det.  Det  var  forresten  baade  f0rste  og 
sidste  Gang,  at  hun  skulde  paatage  sig  noget  sligt.  Men 
ingen  beh0vet  at  bry  sig  med  hende.  Taalte  hun  Lug- 
ten,  som  skulde  leve  og  sove  der,  saa  fik  vel  andre  taale 
den.  Men  da  Mrs.  Storli  havde  gaaet,  saa  brast  den 
staerke  Kvinde  i  Graad:  "Herregud,  aa  Herregud,  hvad 
skal  jeg  gj0re?" 

Men  hun  mandet  sig  op,  da  Mrs.  Berven  kom. 
Hun  fik  netop  Tid  til  at  komme  bort  i  "Vadsken"  og 
begynde  at  vaske  Ansigtet,  saa  hun  kunde  aabne  D0ren 
for  Mrs.  Berven  med  Haandklaedet  i  den  ene  Haand  og 
Saebeskummet  paa  den  anden.  Hun  gjorde  Besten  af 


—  82  — 

Aft0rringen,  efter  at  Mrs.  Berven  var  kommet  ind. 
Mrs.  Berven  kom  for  at  sp0rge,  om  hun  kunde  vaere  til 
nogen  Hjelp  ved  "Suppern",  hun  havde  h0rt,  at  der 
nok  blev  Mangel  paa  Hjelp ;  men  saa  snufsede  hun  med 
en  bestyrtet  Mine  og  rynkede  Naesen,  saa  den  krabbet 
helt  op  imellem  0inene:  "Men  du  storeste  Alverden, 
hvad  er  det  for  en  Lugt,  Mrs.  Thompson?  Det  var  da 
gyseligt.  Det  skulde  vel  ikke  vaere  d0de  Eotter  eller 
noget  sligt  —  aa  Gud,  hvad  Jean  det  vsere?" 

Mrs.  Thompson  var  ivrig  ifasrd  med  at  t0rre  Ansigt 
og  Haender:  "Den  Lugten  kommer  kanske  over  fra 
Huset  Deres,  Mrs.  Berven.  Vinden  staar  fra  den  Kan- 
ten.  Kanhsende  den  vonde  Lugten  kommer  fra  de 
skidne  Barnebleerne,  som  har  staaet  i  Vand  paa  Bag- 
porchen  Deres  siden  Mandag  Morgen  —  eller  fra  alle 
de  skidne  Klaerne  inde  i  Huset  —  eller  fra  Sengklaerne 
Deres,  som  De  ikke  har  luftet  paa,  siden  De  flyttet  ind 
her  for  over  et  Aar  siden.  Det  kan  vasre  af  Barna 
Deres,  Mrs.  Berven,  eller  af  Dere  selv,  som  visst  heller 
aldrig  vasker  Kroppen  Deres " 

Mrs.  Berven  stod  som  forstenet:  "Aa  Di  Deres 
P0belkone,  Deres  uforskammede  P0bel",  hvsesede  hun. 
"Di  skal  faa  svare  for  dette.  Den  levende  Gud  er  mit 
Vidne",  —  Graaden  begyndte  at  10sne  nu  og  med  den 
10snede  ogsaa  Ordene.  Men  Mrs.  Thompson  pegede 
paa  D0ren.  "Gaa  med  dig,  —  nu  gaar  Di  straks  paa 
Flsekken",  sa  hun  og  stampede  med  Foden  —  "og  saa 
blir  Lugten  borte  med  det  samme !"  Men  da  D0ren  var 
mellem  hende  og  Mrs.  Berven,  saa  brast  hun  igjen  i 
Graad. 

Da  Mrs.  Berven  kom  hjem,  saa  bar  det  ind  til 
Nabokonen,  hvor  hun  rigtig  fik  grsede  ud.  Men  det 
blev  snart  bedre.  Jo,  nu  havde  Mrs.  Thompson  stelt  sig. 


—  83  — 

Da  Andrew  kom  hjem  om  Kvelden,  saa  raadf0rte 
Mrs.  Thompson  sig  med  ham.  Hun  havde  ofte  fundet 
ham  ganske  forstandig,  naar  hun  en  Gang  imellem 
s0gte  hans  Eaad:  "Det  har  vel  vseret  for  varmt  for 
Fisken",  sagde  han.  Mrs.  Thompson  var  helt  opgivet 
nu,  —  det  blev  mest  bare  Hulken,  naar  hun  skulde  til 
at  sige  noget. 

"Vi  faar  faa  fat  paa  mere  Fisk",  sagde  han  og 
pr0ve  igjen.  Og  saa  skal  vi  faa  lidt  Is  og  bytte  Vand 
paa  den  lidt  oftere."  "Ja,  —  jeg  byttet  kanske  ikke 
ofte  nok",  hulket  Konen.  Hun  vidste,  at  hun  slet  ikke 
havde  byttet  Vand.  J0rgine  havde  intet  sagt  om  det. 

"Og  saa  kan  det  jo  haende,  at  Fisken  ikke  havde 
vaeret,  som  den  skulde  vsere  heller",  tr0stet  han  videre. 
.  Mrs.  Thompson  blev  roligere.  Det  var  ikke  umu- 
ligt  det,  —  hun  vidste  nok,  hvad  som  manglet.  Hun 
taenkte  paa  det,  da  den  blev  skaaret,  at  den  kunde  ikke 
vaere,  som  den  skulde  vaere ;  men  nu  maatte  de  vel  betale 

for  den  ogsaa efter  alt  det  Arbeide,  hun  havde 

havt. 

Der  vilde  vel  bli  en  Eaad  med  det,  mente  Manden. 

Om  Kvelden  —  eller  kanske  det  var  om  Natten, 
saa  skaffet  Andrew  Fisken  vaek.  Man  kom  aldrig  efter, 
hvorledes  han  fik  skaffet  den  afveien.  Man  troede,  at 
han  havde  gravet  et  Hul  i  Jorden  og  dumpet  den  deri. 
Man  fik  heller  ikke  rigtig  Eede  paa,  hvorledes  de  havde 
faaet  den  nye  Fisk  ib!0d.  Tiden  var  knap  nu ;  men  den 
store  "Supper"  kom.  Lokalet  var  overfyldt  og  alle 
roste  Fisken.  En  Maengde  Billetter  var  solgt.  Byens 
fmeste  Folk  var  der,  og  det  var  en  Travlhed  uden  Lige. 
Aldrig  kunde  man  erindre  noget  sligt.  Thorval  Larsen, 
som  sad  ved  Indgangsd0ren  og  tog  imod  Pengene  i  en 
lorn  Cigarkasse,  vidste  nsesten  ikke,  hvordan  han  skulde 


—  84  — 

tage  Vare  paa  alle  Pengene.  Det  blev  baade  S01v,  Guld 
og  Sedler.  De  unge  Piger  i  Nationaldragter  sprang 
r0de  og  ophedede  om  mellem  Bordene  og  ude  i  Kj0kke- 
net  stod  tre  af  de  flinkeste  Koner,  Veteraner  fra  Hun- 
drede  Menighedstilstelninger,  og  vasket  Stent0i  af  alle 
Kraefter  og  kom  endda  tilkort.  Ved  lange  Borde  ser- 
verede  man.  0vede,  arbeidsvante  Haender  arrangerede 
paa  Fade  og  Braetter  og  selve  Mrs.  Brooten  og  Dokto- 
rens  Frue  arbeidede  som  Besatte.  Mrs.  Berven,  hvis 
S0ster  ikke  var  kom  met  fra  Chicago,  hjalp  til  med  at 
t0rke  Stent0i. 

Men  over  dem  alle  i  Glans  stod  Mrs.  Thompson. 
Hun  var  overalt  og  allevegne.  Hendes  skarpe  0ine  for 
fra  Bord  til  Bord.  Hist  manglet  Sukker,  et  andet  Sted 
Br0d.  Etsteds  sad  en  Mand  og  saa  sig  om  efter  en 
Theske,  et  andet  Sted  stod  Sm0rret  og  blev  koldt.  Hun 
saa  de,  som  ikke  var  bleven  serveret;  men  endnu  bedre 
saa  hun  de,  der  aldrig  syntes  at  faa  nok. 

Men  der  var  idag  intet  Smil  paa  Mrs.  Thompsons 
Ansigt.  Hun  var  travl  som  altid;  men  et  tydeligt: 
"Shut-up-and-leave-me-alone"  stod  skrevet  baade  tvert- 
over  og  langsefter  hendes  udtryksfulde  Ansigt.  Den 
lille  Naese  var  r0d  —  et  ubedrageligt  Maerke  paa,  at  hun 
havde  graedt  meget;  men  hun  bar  den  h0it  den  Aften 
alligevel. 

Og  de  andre  gik  afveien  for  hende  med  stor  Hen- 
synsfuldhed  og  var  bange  for  at  tale  til  hende.  Vel 
maatte  de  det;  thi  de  vidste,  at  Mrs.  Thompson  denne 
Gang  havde  gjort  Arbeidet  nsesten  belt  alene.  Hun 
bavde  ordnet  med  alt  og  alt  var  bleven  ordnet  uden 
Plet  og  Rynke,  som  det  pleiet  at  vaere,  naar  hun  stod 
i  Spidsen.  Desuden  havde  hun  solgt  over  Hundrede 
Billetter  paa  egen  Haand.  En  slig  Tilstr0mning  havde 


—  85  — 

man  aldrig  seet.  Allerede,  da  Trafikken  stod  paa  sit 
H0ieste,  kunde  Larsen  rapportere,  at  ban  havde  mod- 
taget  over  femti  Dollars  i  Indgangspenge  udenom  Bil- 
letterne.  Det  tegnet  til  et  Par  Hundrede  Dollars.  Vel 
kunde  de  gaa  afveien  for  Mrs.  Thompson  iaften.  Og 
Fisken  var  udmaerket,  —  endog  J0rgine  maatte  tilstaa, 
at  den  kunde  ikke  vaaret  bedre. 

Hvad  Mrs.  Thompson  var  fornaermet  for?  Jo, 
det  var  det,  at  der  var  kommet  det  Ord  ud,  at  hun 
havde  0delagt  over  femti  Fund  Ludefisk  ved  at  undlade 
at  bytte  Vand  paa  den  og  at  de  havde  holdt  paa  at 
forgaa  af  Stank. 

Som  om  hun  ikke  kunde  b!0de  Ludefisk?  Men  i 
en  af  Stenkrukkerne  var  nok  Fisken  blit  skjsemt  og  hun 
var  sikker  paa,  at  Fisken  havde  vseret  raadden.  Danske 
Jensen  havde  ogsaa  maattet  tilstaa,  at  noget  af  Fisken 
ikke  var  som  den  andre.  Men  alle  Konerne  h0rte  paa 
dette  og  sagde :  "Jada"  og  "kan  da  skj0nne  de  da"  paa 
en  Maade,  der  ikke  kunde  mistydes.  Mrs.  Thompson 
skulde  ikke  engang  faa  Anledning  at  kjaempe  for  sin 
Retfgerdiggj0relse. 

Da  Festen  var  over  og  Billetsalget  opgjort,  saa  gik 
hun  til  Pastor  Welde  og  lagde  to  Hundrede  og  f  jorten 
Dollars  og  otte  Cents  paa  Bordet  til  ham  sammen  med 
Opgj0r  og  alle  kvitterede  Eegninger. 

Nu  skulde  de  have  Tak  for  hende.  Ikke  engang 
fra  Prestens  eget  Hus  havde  hun  faaet  en  Haandsrask- 
ning  og  nu  var  det  stop.  Der  var  andre  Kirker,  hvor 
man  ikke  slig  vaeltet  alt  over  paa  en  alene  og  bagtalte 
dem  atpaa. 

Og  Presten  sad  stum.  Da  ban  begyndte  at  skulle 
tale  hende  tilrette,  saa  neiet  hun  sig  selv  baglaens  hen- 


—  86  — 

imod  D0ren.    Hun  havde  faaet  nok  nu,  Tak.    Hun  var 
faerdig  nu,  mange  Tak! 

En  TJges  Tid  efter  kunde  man  i  Byens  Lokalaviser 
Isese,  at  Kvindeforeningen  i  Pastor  Mosevigs  Menighed, 
om  Gud  vilde,  skulde  m0de  nseste  Torsdag  Eftermiddag 
hos  Mrs.  Andrew  Thompson  paa  Garfield  Avenue. 


NIEKDE  KAPITEL. 

Dagene  gik.  Formiddagen  blev  som  oftest  an- 
vendt  til  Sygebes0g.  Aldrig  havde  man  set  slig  Prest 
ved  Sygesengen.  Han  vidste  at  tr0ste  og  opmuntre  og 
hvis  Doktoren  kom  lige  efter  Presten,  saa  fandt  han  sin 
Patient  med  den  Tro  paa  Livet  og  den  Lyst  til  at  leve, 
som  Doktorerne  regner  mere  vaerd  end  Medicin  for  den 
Syge.  Folk  fortalte,  at  han  undertiden  kom  ind  i  Syge- 
vserelset  med  en  Haveblomst  eller  Syrenkvist  i  Haanden. 
Og  saa  kunde  han  begynde  at  snakke  om  denne  og  for- 
klare  akkurat  som  en  Videnskabsmand,  hvor  underligt 
det  var  gaaet  til  med  denne  Blomsten,  hvorledes  den 
havde  udviklet  sig  fra  f0rst  af,  hvordan  den  fik  sin 
Farve  fra  Sollyset  og  at  Duften  var  Vorherres  egen 
Hemmelighed  og  hvorledes  den  efterat  have  vaeret  til 
Glaede  for  0inene  og  Menneskets  Sanser  visnet  men 
afsatte  Fr0  til  kanske  endnu  vakrere  Blomster  af  samme 
Slags.  Dette  Fr0et  og  Livsspiren  i  det  var  ogsaa  Guds 
egen  Hemmelighed.  Naar  Blomstens  TJdseende  var  paa 
det  styggeste,  da  var  den  netop  naermest  Guds  st0rste 
Hemmelighed.  Blomsten  blev  syg  og  falmede  netop 
fordi  at  Guds  Herlighed  skulde  komme  frern  i  en  evig 


—  87  — 

Ungdom.  Han  kom  ligesom  slet  ikke  for  at  prseke. 
Det  var  bare,  som  om  Samtalen  tilfa?ldig  kom  ind  paa 
det  rent  religi0se,  naar  det  led  om  lidt.  N"aar  ban  gik, 
saa  stod  Blomsten,  den  lille  Kvist,  eller  hvad  det  nu 
var  igjen  paa  den  Syges  Bord.  Der  var  noget  saa  trygt 
ved  at  have  en  saa  stor  og  vellaert  Mand  siddende  ved 
Sengen.  Og  de  sagde :  "Kom  igjen  snart,  om  De  kan." 
Han  blev  interesseret  i  disse  Syge  og  den  Udvikling, 
Sygdommen  tog.  Han  vsennet  sig  til  at  se  allerede  ved 
f0rste  0iekast,  om  de  var  bedre  eller  va?rre.  Der  var 
endog  et  Tilfselde,  hvor  Doktoren  tilb0d  sig  i  Sp0g  at 
dele  Lsegehonoraret. 

Det  var  Jim  Brekke,  som  var  syg  og  laa  paa 
Hospitalet.  Han  h0rte  til  de  Vakte  og  laa  med  skin- 
nende  0ine  og  ventede  bare  paa  at  fare  herfra.  Ved 
Sygesengen  m0dte  mange  af  Vennerne  og  fik  h0re  de 
herligste  Vidnesbyrd  om,  hvor  stort  det  var  at  vsere 
beredt  paa  at  d0.  Han  aflagde  ogsaa  dette  Vidnesbyrd 
for  Presten  og  10ftede  de  skindmagre  Haender  op  fra 
Tseppet  og  prisede  Gud  for  at  han  snart  skulde  fare 
herfra. 

Presten  syntes  ikke  at  blive  tilb0rlig  r0rt  over  dette. 
"Hvorlsenge  har  De  lagt  slig  da,  Brekke?"  —  "Det  er 
paa  niende  TJgen  nu."  —  "Og  det  holder  sig  saa  nogen- 
lunde  ved  det  samme?"  —  "Aa,  ja;  men  jeg  blir  jo 
svagere  efterhvert  og  Hosten  graver  sig  ligesom  djupere 
med  kvar  Dag."  Han  famlede  med  Hsenderne  nedover 
Taeppet  for  at  vise,  hvorlangt  Hosten  var  kommet.  Pre- 
sten sad  og  grandede.  "De  har  givet  op  hele  Greien 
nu  da?"  spurgte  han  omsider.  "Ja,  jeg  er  saa  aldeles 
10st  fra  alt  nu.  Naar  D0den  kommer,  saa  er  jeg  beredt.'' 
—  "Det  er  bra  det,  —  det  er  rigtig  godt  det,  Brekke", 
sagde  Presten;  "men  saet  nu,  at  De  skulde  blive  frisk 


igjen?  Vilde  De  vaere  beredt  paa  det?"  —  "Nei,  det 
har  jeg  slaat  ud  af  Tankan."  —  "Det  var  gait  det ;  det 
var  rigtig  slemt  det.  Naar  De  engang  er  d0d,  saa  maa 
De  vsere  d0d  —  og  hjemme  hos  Gud;  men  saalaenge  De 
lever,  saa  venter  visst  Vorherre  af  Dem,  at  De  skal  vaere 
beredt  paa  at  leve.  Det  er  ingen  Kunst  at  forberede 
sig  paa  noget,  som  er  absolut  imndgaaeligt.  De  lever 
jo  nu  og  da  er  det  vel  Vorherres  Mening,  at  De  skal 
leve  —  saalaenge  De  lever  ialfald."  -  Den  Syge  foldet 
Hamderne  og  udbr0d  som  i  Trods:  "Jeg  ved,  at  min 
Frelser  lever  og  det  er  nok  for  mig!"  Men 
Presten  gav  sig  ikke.  "Hvordan  er  det  med  Konen  og 
Barna  Deres  da?"  spurgte  ban.  "Jeg  ser  dem  altid  i 
Kirken",  fortsatte  ban.  "Den  lille  Pigen  Deres  —  hvad 
er  det  nu,  bun  hedder?"  --  "Mabel!"  -  -  "Mabel  ja. 
Jeg  er  saa  daarlig  til  at  huske  Navne,  —  bun  pleier 
at  have  et  r0drudet  Forklaede  paa  og  Annie  bun  gaar 
med  Konfirmationskjolen.  Smaagutterne  —  begge  to 
—  naa  ja  —  de  syns  paa  Bukserne,  at  de  er  Gutter, 
som  der  er  Liv  i.  Konen  Deres  —  ja,  bvordan  mener 
De  nu  det  vil  gaa  med  disse  Barna  Deres,  naar  De  er 
borte  da?"  -  "Jeg  har  overladt  dem  i  Guds  Haand", 
klynkede  Manden.  —  "Det  er  godt  det;  men  vi  kan  jo 
ikke  vaere  saa  aldeles  sikker  paa,  at  Gud  vil,  at  De  skal 
d0  netop  nu.  Doktoren  siger,  at  der  er  enkelte  Ting, 
som  tyder  paa,  at  De  kan  blive  liggende  laenge  slig.  De 
har  meget  at  gj0re  og  tage  Vare  paa.  Smaagutterne 
til  Naboerne  holder  jo  paa  at  rive  ned  "Fencet"  hjemme 
hos  Dem  og  Grinden  hang  paa  et  Haengsel,  da  jeg  gik 
forbi  her  forleden."  Jim  havde  reist  sig  halvt  op  paa 
Albuen:  "Jasaa,  de  holder  paa  at  rive  ned  Fencet", 
spurgte  ban  med  en  ildevarslende  Stemme.  "Slig  ser 
det  ud",  sagde  Presten. 


—  89  — 

Den  Syge  laa  en  Stund  og  der  gik  et  smerteligt 
Drag  over  hans  Ansigt.  "Tror  Presten,  at  jeg  kan  bli 
frisk  da?"  spurgte  han.  "Jeg  ved  ikke",  sagde  Welde, 
"jeg  er  ikke  Laege;  men  jeg  ved,  at  hvis  Vorherre  for- 
staar,  at  De  absolut  vil  d0  og  Doktoren  skj0nner,  at  De 
ikke  0nsker  at  leve,  saa  —  ja  saa  er  det  vel  ingen  Eaad 
da."  —  "Men  hvad  skal  jeg  syge  Mand  gj0re?"  —  "De 
faar  bede  Gud  om  Lov  til  at  faa  vaere  sammen  med 
Familien  Deres  endnu  en  Stund  og  saa  faar  De  taenke 
paa,  hvor  hyggeligt  det  skulde  vaere  at  faa  leve  og  - 
ja  Konen  og  Barna  vil  jo  komme  til  at  savne  Dem 
svaert  og  saa  kunde  De  kanske  sp0rge  Doktoren,  om 
De  ikke  kan  faa  sidde  oppe  lidt  og  faa  lidt  mere  at 
spise.  Ja,  det  faar  De  mi  snakke  med  ham  om;  men 
De  kommer  ikke  op,  hvis  De  ikke  vil  op." 

To  Uger  efter  kunde  Jim  Brekke  flyttes  hjem  fra 
Hospitalet  og  et  Par  Dage  efter  kunde  man  se  ham 
ifaerd  med  at  reparere  Gjaerdet. 

En  Gren  af  Pastorens  Virke  havde  han  megen 
Glaede  af  og  det  var  Ungdomsforeningen.  Den  var  paa 
et  Vis  hans  Smertesbarn.  Han  fik  en  stserk  F01else  af, 
at  noget  burde  gj0res  for  al  den  Ungdom,  som  nylig 
var  kommet  fra  Norge.  Jenterne  arbeidet  gjerne  som 
Tjenestepiger  og  Gutterne  paa  Fabriker  eller  Sagbrug. 
De  var  f jernt  fra  Slaegt  og  Venner  og  ingen  ops0gte 
Tjenestepigerne  for  at  faa  dem  i  Kirke  ligesaa  lidt  som 
Gutterne,  der  boede  paa  Logihusene  og  hvis  eneste 
Adspredelse  syntes  at  vaere  Kortspil  og  Saloonen. 

Menighedens  ledende  Maend  vilde  gjerne  have  en 
Ungdomsf orening ;  men  den  maatte  da  laegge  an  paa 
Menighedens  egen  Ungdom  og  om  muligt  drives  i  det 
engelske  Sprog.  Pastoren  talte  om  den  indvandrede 


—  90  — 

Ungdom,  som  man  paa  det  Vis  maatte  s0ge  at  naa. 
Han  mente  ogsaa,  at  Menighedens  Ungdom  burde  laere 
Norsk  og  op0ves  i  det.  Endelig  blev  da  besluttet,  at 
den  skulde  ledes  i  det  norske  Sprog.  Men  saa  blev  der 
rettet  et  Flankeangreb  fra  en  anden  Kant.  Medlemmer 
af  Menigheden  maatte  de  vaere.  De  ^Eldre  var  ikke 
tjent  med,  at  Menighedens  Ungdom  skulde  komme  i 
Ber0ring  med  andre  Samfund  og  Sekter  og  holde 
Andagt  med  dem.  Saa  blev  det  da  besluttet,  at  den  ikke 
skulde  betragtes  som  Menighedens  Ungdomsforening 
men  staa  udenfor.  Derved  blev  jo  Pastoren  ligesom 
afskaaret  fra  den.  Kirkens  Basement  skulde  den  dog 
faa  bruge. 

Menighedens  Ungdom  sluttet  sig  til  med  stor  Be- 
geistring.  Pastoren  fors0gte  med  populaere  Foredrag 
og  br0d  sit  Hoved  for  at  finde  noget,  som  kunde  inter- 
essere  Ungdommen.  Det  var  uhyre  vanskeligt.  Han 
laerte  snart  at  kjende  den  norsk-amerikanske  By-Ung- 
dom  som  meget  fors0mt.  Der  sad  velklsedte  Gutter  og 
Jenter  i  Tyveaarene,  som  aldrig  havde  laest  en  Bog 
udenom  sine  Skoleb0ger.  Men  musikalske  var  mange 
og  Deklamationer  var  i  Vinden.  Saa  begyndte  han  at 
ind0ve  Dialoger  med  dem  og  Smaastykker  i  hvilke  flere 
kunde  tage  Del.  Tilstr0mningen  var  stor  og  alle  vilde 
vaere  med.  Det  ene  trak  det  andet  med  sig  og  Dialo- 
gerne  blev  tilsidst  givet  med  Mimik  og  falsk  Skjaeg  blev 
brugt,  naar  f.  Ex.  en  af  Gutterne  skulde  forestille  gam- 
mel  Mand. 

F0r  man  vidste  Ordet  af  det  var  hele  Menigheden  i 
Harnisk.  Kirken  var  blevet  Theater. 

Presten,  som  selv  havde  vaeret  bange  for  at  det 
kunde  drives  for  vidt  i  denne  Eetning,  gjorde  Und- 
skyldning  og  Dialogerne  blev  standset.  Saa  fors0gtes 


—  91  — 

med  Debater;  men  den  norsk-amerikanske  TJngdom 
havde  intet  at  vaere  uenige  oin.  Det  var  plat  umuligt  at 
faa  dem  til  at  udtale  sig.  Men  de  ^Idre  m0dte  op  og 
"udtalte"  sig  i  den  Grad,  at  det  udartet  til  Fiendskab 
og  Ungdommen  blev  borte.  Da  sagde  Presten  som 
Foreningens  Formand  stop,  og  saa  var  det  gait  ogsaa. 

Imidlertid  var  den  TJngdom,  som  ban  f ra  f0rst  af 
mest  0nsket  at  naa,  begyndt  at  komme.  Og  da  den  f0rst 
begyndte  at  komme,  saa  blev  der  Tilstr0mning  fra  den 
Kant.  De  var  intelligente  nok.  Nogle  viste  sig  at  vaere 
bedre  bevandret  i  norsk  Literatur  end  Presten  selv.  For 
at  f01ge  med  maatte  ban  lasse  ganske  meget.  Et  skrevet 
Blad  kom  igang  og  blev  oplaest  paa  M0derne.  Menig- 
hedens  Sangkor  var  dog  Ungdomsforeningens  Elitekorps 
og  der  manglede  aldrig  musikalsk  Underholdning. 
Kirkens  Basement  kunde  knapt  rumme  de  mange,  som 
kom.  Saa  opmuntrende  var  dette  Arbeide,  at  Presten 
greb  sig  i  den  Synd,  at  han  taenkte  ligesaameget  paa 
Ungdomsforeningen  som  Menigheden. 

Det  var  noksaa  vanskeligt  at  holde  al  denne  TJng- 
dom sammen.  Nykommergutterne  tjente  Penge  og  var 
ganske  flotte  af  sig.  Menighedens  egne  Gutter  gik  for 
det  meste  paa  Skole  og  skulde  uddanne  sig  i  dette  eller 
hint  eller  gik  hjemme  og  drev  og  var  ofte  for  fine  for 
haardt  Arbeide  men  ikke  dygtige  nok  til  at  faa  gode 
Anssettelser  i  Butiker  og  paa  Kontorer.  De  saa  med 
Misundelse  paa  de  grovnaevede  Nykommere,  der  gjerne 
overb0d  om  det  saa  var  selveste  Brooten,  naar  der  blev 
auktioneret  paa  en  Kurvefest.  De  norske  Tjeneste- 
piger  klaedte  sig  fuldt  saa  godt,  som  Menighedens  mest 
velstaaende  unge  Darner.  Og  dette  skulde  nok  vaekke 
lidt  Forargelse  ogsaa. 

Pastor  Welde  maatte  fors0ge  at  holde  det  hele  vel 


—  92  — 

balanceret.  Til  det  yderste  hensynsfuld  mod  de  Frem- 
mede  saa  vogtet  ban  dog  vel  paa,  at  ikke  Menighedens 
egen  Ungdom  blev  tilsidesat.  Og  det  gik  godt.  Saa 
begyndte  han  at  holde  Aftenskole.  En  Aften  under- 
viste  han  indf0dte  Gutter  og  Piger  i  Norsk,  en  anden 
Aften  JSTykommer-TJngdom  i  Engelsk.  Paa  det  Vis 
vilde  han  fors0ge  at  udjsevne  Forskjellen.  Alt  dette  tog 
Tid;  men  han  vidste  dog,  at  han  ikke  fors0mte  Menig- 
hedens Gj0remaal.  Og  de  ^Eldre  saa  Tilstr0mningen 
baade  til  Ungdomsforeningen  og  Gudstjenesterne  og 
gratulerede  sig  med,  at  de  havde  alligevel  faaet  Presten 
ind  paa  det  rette  Spor.  Saa  godt  havde  det  ikke  gaaet, 
hvis  han  havde  faaet  sin  egen  Vilje. 

Pastor  Welde  var  glad.  Ingen  Gren  af  hans  Virke 
lovet  bedre.  En  Funke  af  Stolthed  laa  ogsaa  og  ulmet  i 
dette.  Sp0rgsmaalet  om  Ungdommen  var  det  svage 
Punkt  i  naesten  alle  Bymenigheder. 

Menighedsfolket  begyndte  at  beundre  ham.  Hans 
Arbeide  i  Hospitalet  og  ved  Sygesengen  stod  der  stort 
Ry  af  og  der  var  ikke  hans  Lige  til  at  sarnie  Ungdom- 
men. Selv  om  han  som  Praedikant  stod  langt  tilbage 
for  Gamlepresten,  saa  var  han  en  fin  Hand  paa  To- 
mandshaand  til  at  snakke  og  tr0ste.  Og  forrette  for 
Alteret  —  det  kunde  ingen  gj0re  bedre  end  han.  Det 
var  de  saa  nogenlunde  enige  om. 

Han  var  ikke  regnet  fuldt  saa  overfl0dig  laengere. 


TIENDE  KAPITEL. 

Det  var  langt  ud  paa  Eftermiddagen  og  Presten 
sad  paa  sit  Kontor. 


—  93  — 

Det  ringede  paa  Entreklokken !  Det  var  Thorval 
Larson,  der  kom  for  at  tale  med  Presten.  Han  saa 
meget  alvorlig  ud  og  vilde  ikke  sidde  ned.  Han  kom 
for  at  fortaelle  Pastor  Welde,  at  Gud  havde  vaeret  god 
imod  ham  og  ladet  ham  f  aa  den  Janitorpladsen  alligevel. 
Han  havde  ikke  havt  stort  Haab,  da  han  forrige  Gang 
stod  her  i  Kontoret.  Han  havde  hedt  Presten  saa 
vakkert  om  at  skrive  en  Ans0gning  for  ham;  men  Pre- 
sten havde  ikke  gjort  det.  Presten  havde  skrevet  paa 
for  en  Drukkenbolt,  som  havde  det  Fortrin,  at  han  stod 
h0it  hos  Politikerne,  fordi  han  var  en  Saloongjsest. 
Og  den  Mand  fik  Menighedens  St0tte;  men  mi  havde 
han  faaet  Pladsen  alligevel  uden  Ans0gning  eller  TTnder- 
skrifter.  Det  var  Gud,  som  havde  hjulpet  ved  at  b0ie 
Hjerterne.  Og  nu  vilde  han  have  sit  og  sin  Families 
Navne  ud  af  Prestens  B0ger.  En  saadan  Menighed 
vilde  og  kunde  han  ikke  tilh0re. 

Pastor  Welde  sad  helt  forfjamset.  Han  husket 
jo  godt  Mandens  Bes0g  saavelsom  Sammenst0det  med 
Brooten  og  Bes0get  hos  Skolekommissaeren ;  men  aller- 
bedst  husket  han  nu  Mandens  B0n,  som  han  ikke  havde 
opfyldt.  Her  havde  den  Stakkeren  gaaet  og  plaget  sig 
med  den  Tanke,  at  ingen  vilde  gj0re  noget  for  ham. 

"Det  var  da  rigtig  bra,  at  De  alligevel  fik  den 
Pladsen.  Lad  mig  faa  Lov  at  gratulere  Dem,  Larson", 
sagde  Presten  og  gik  hen  til  Manden.  Denne  tog 
n01ende  den  udstrakte  Haand.  "Jeg  er  rigtig  glad  — 
og  overrasket  ogsaa;  thi  det  saa  ikke  svaert  lovende  ud 
for  Dem",  fortsatte  Presten. 

"N"ei  —  havde  Pastoren  og  Brooten  faaet  raade 
saa,  —  men  der  er  nok  en,  som  er  sterkere  end  baade 
Kjerka  og  Banken  og  han  b0ier  Hjerterne  som  Vand- 


—  94  — 

"Ja,  det  er  sandt,  Larson",  faldt  Presten  ind  med 
Varme.  "Jeg  er  glad,  svaert  glad  over,  at  Deres  B0n 
blev  h0rt."  Han  mindedes  nu,  hvorledes  ban  var  bleven 
drevet  ud  den  Af  ten,  —  Gud  havde  brugt  ham  som  Eed- 
skab  i  dette  Tilfaelde.  Det  var  visst  saa,  det. 

"Men  hvorfor  vil  De  nu  gaa  ud  af  Menigheden  da, 
Larson?  De  er  en  af  de  bedste,  vi  bar.  Vi  kommer 
til  at  savne  Eder.  Barna  Deres  var  saa  flinke  og  bun 
Pigen  deres,  som  synger  i  Koret  —  nei,  De  maa  nu 
taenke  over  dette  f0rst.  Hvilken  Aarsag  bar  De  nu  til 
dette  Skridt?" 

Mandens  alvorlige  Ansigt  trak  sig  sammen  til  et 
bittert  Smil. 

"Pastoren  kan  nok  taenke  sig  Aarsagen.  Naar  jeg 
er  saa  daarlig  en  Mand,  at  jeg  skal  saettes  tilbage  for  en 
af  Byens  vaerste  Drukkenbolte  —  og  det  af  vor  egen 
Prest,  saa  er  jeg  vel  for  daarlig  til  at  staa  i  Menigheden 
ogsaa." 

Han  gik  langsomt  mod  D0ren.  "Ja,  ja !  Goodby 
da",  sagde  ban.  "Og  Tak  for  mig !"  Han  f 0rte  Haand- 
bagen  over  0inene,  idet  ban  gik  ned  Trappen.  Han  var 
bare  en  fattig  og  simpel  Mand,  ban.  Men  ban  havde 
holdt  af  Kirken,  baade  den  gamle  og  den  nye.  Det  var 
tungt  at  gaa  f  ra  det. 

Det  tog  et  Par  Minutter,  inden  Pastor  Welde  fik 
samlet  sine  Tanker :  Kjaere,  Manden  vidste  jo  slet  ikke, 
at  det  var  ham,  Welde,  som  netop  havde  skaffet  hain 
Pladsen.  Hans  f0rste  Indskydelse  var  at  springe  efter 
ham  —  virkelig  springe  efter  ham.  Men  ban  standset 
i  den  halvaabne  D0r.  Han  syntes  ban  saa  sig  selv 
komme  anpusten  10bende  efter  ham:  "Larson,  pst  Lar- 
son, -  -  det  var  ikke  Gud  men  jeg,  som  skaffet  dig 
Pladsen !" 


—  95  — 

Saa  lukket  han  D0ren  og  gik  ind  paa  Kontoret 
igjen.  Han  ledte  frem  en  Cigar  og  taendte  den 
men  glemte  belt  at  r0ge.  Saa  tsendte  han  igjen  og 
dampede  en  Stund  rent  fortvivlet,  indtil  Entreklokken 
atter  10d. 

Det  var  en  af  Menighedens  Diakoner,  Bundegaard, 
som  kom,  —  en  alvorlig  og  pligtopfyldende  Mand,  der 
havde  en  meget  betroet  Stilling  som  Formand  ved  et  af 
Sagbrugene. 

Han  kom  for  at  tale  med  Presten  om  Ole  Narvesei 
paa  Garfield  Avenue,  —  boede  endda  ved  Siden  af  Mr. 
Berven  og  ligeoverfor  Mrs.  Thompson. 

"Mr.  Thompson,  —  Andrew  Thompson",  rettede 
Pastoren  leende.  Diakonen  maatte  ogsaa  smile. 

Det  var  Ole,  ja.  Det  begyndte  rimeligvis  at  bli 
saa  rent  forgalt  med  den  Drikkingen  bans  og  noget 
maatte  gj0res.  Det  gik  da  ikke  an  at  beholde  en  slig 
Mand  i  Menigheden.  Alle  snakket  om  det.  Der  gik 
han  i  Kirken  om  S0ndag  Formiddag  og  om  Aftenen 
kunde  han  rimeligvis  staa  ude  ved  Havelaagen  og  bede 
den  Onde  knuse  og  fortaere  baade  ham  selv  og  alle  andre, 
fordi  han  rimeligvis  ikke  fik  Klinken  op.  Og  Konen 
Stakkar  —  han  havde  mi  slig  et  bra  Menneske  til  Kone 
—  him  blev  rent  mishandlet.  Barna  vilde  han  ikke  tale 
om.  De  kom  i  S0ndagsskolen  med  store  Lapper  baade 
her  og  der. 

De  fik  vel  vaere  velkommen  for  det,  mente  Presten. 

Ja,  naturligvis  —  rimeligvis  maatte  de  det;  men 
det  var  mi  saalessen  alligevel,  at  Ole  var  aldeles  umulig 
og  blev  rimeligvis  mere  umulig  med  hver  Dag,  som  gik. 
Disse  Barna  rendte  med  01spandet  —  netop  saavidt  det 
gik  klar  af  Fortouget  og  selv  laa  han  baade  tidlig  og 


—  96  — 

sent  deroppe  paa  Husebys  Saloon  og  brugte  en  Mund, 
saa  det  var  en  Gru,  naar  han  var  fuld.  Folk  saa  en 
slig  Mand  og  taenkte,  naar  han  kan  staa  i  Menigheden, 
saa  kan  vel  alle  staa  da  —  rimeligvis,  —  saalessen  enten 
de  levet  som  vilde  Hedninger  eller  ei. 

"Nei,  —  det  gaar  nok  ikke  an  det",  sagde  Presten. 
"Vi  maa  nok  anvende  Kirketugt  i  saadanne  Tilfaelde. 
Der  faeldes  en  streng  Dom  over  sligt  i  Guds  Ord  —  og 
det  maa  vi  jo  holde  os  til." 

"Ja,  jeg  vidste  jo  rimeligvis  ogsaa  det",  udbr0d 
Diakonen  ivrig;  "men  jeg  vilde  jo  lade  Dem  vide  om 
dette.  Der  er  jo  saa  meget  Snak  —  ja,  De  vil  rime- 
ligvis ikke  ta  mig  det  ilde  op,  om  jeg  siger  det;  men 
der  er  jo  rimeligvis  nogle,  som  mener,  at  Pastoren  er 
saa  altfor  snil,  at  han  ikke  vil  gj0re  noget  med  slige." 

"Ja  saa,  —  De  tror  det",  sagde  Presten  skarpt  og 
fors0gte  at  se  morsk  ud.  "Det  er  jo  ikke  saa  greit  for 
en  saa  ny  Sjaeles0rger  som  jeg  er  at  begynde  med  Kirke- 
tugt med  engang;  men  paa  samme  Tid,  saa  ved  jeg  jo, 
hvad  Guds  Ord  kraever  og  hvad  Samfundet  venter  af 
mig  i  et  saadant  Tilfaelde." 

Efterat  have  samtalt  endnu  en  Stund  om  dette, 
tog  Diakonen  Afsked.  "Ja,  saa  vil  De  rimeligvis  ta 
Dere  af  dette,  da",  sagde  han.  "Men  Kona  og  Barna 
b0r  vi  nu  se  til  at  beholde  i  Menigheden." 

"Sikkerlig",  sagde  Presten.  "De  har  jo  ikke  for- 
brudt  sig  mod  Disciplines" 

"Nei,  rimeligvis  ikke  det",  svarede  Diakonen  med 
det  ene  Ben  allerede  udenfor  D0ren. 

Jasaa  —  de  mente,  at  han  var  for  snil  til  at  kunne 
opretholde  Kirkens  Disciplin,  —  de  troede,  at  de  kunde 
tare  frem,  som  de  vilde. 


—  97  — 

Han  skulde  ta  sig  fore  at  rydde  op  i  det  nil.  Der 
var  altfor  mange  i  Menigheden  som  drak  og  levet  et  Liv 
i  aabenbare  Synder. 

For  snil  ?  Gik  han  her  og  kjaelet  for  sit  eget  Kj0d 
og  sin  egen  Magelighed  og  stuslede  bare  med  sig  selv  og 
ministerielle  Forretninger  og  fors0mte  sine  vigtigsts 
Pligter? 

Han  vilde  gaa  endnu  iaften  og  tale  med  Narvesen 
og  ligeledes  Thorvald  Larson  og  Mrs.  Thompson.  De 
var  vel  hjemme  efter  Supper.  Mrs.  Thompson  holdt  jo 
paa  at  forlade  Menigheden.  Hun  kunde  gaa;  men  han 
vilde  foreholde  hende,  hvad  det  bet0d  at  forlade  sin  egen 
Forsamling.  Med  Thorvald  var  det  jo  bare  en  Mis- 
forstaaelse;  men  ligevel  saa  var  det  ikke  Eet  af  ham 
at  give  efter  for  sin  Vrede.  Det  havde  ikke  vaeret  en 
god  Aand,  som  havde  drevet  ham  op  paa  Kontoret  i 
Eftermiddag. 

Menigheden  var  ikke,  hvad  den  burde  vaere.  Det 
var  Dressur,  —  de  var  dresserede  Lutheranere.  Men 
hvor  dybt  Lutherdommen  stak  for  ikke  at  tale  om  Kri- 
stendommen  —  det  var  et  aabent  Sp0rgsmaal.  Det  fik 
gaa,  som  det  kunde.  Det  var  dog  bedre  at  have  en 
mindre  Menighed  gjennemtraengt  af  Guds  Aand  end  en 
stor,  der  var  gjennemsyret  af  Egenkjaerlighed,  Drik  og 
andre  Laster. 

Presten  saa  paa  sit  Uhr.  D0ren  til  Dagligstuen 
var  aaben.  Derude  h0rte  han  J0rgine  larme  med  noget. 

Han  gik  hen  til  D0ren,  der  f  0rte  ud  paa  Verandaen. 
Byen  laa  udbredt  foran  ham.  I  mange  af  disse  Huse 
boede  hans  Menighedsfolk.  Det  var  mange  snille,  bra 
Folk  blandt  dem  —  rigtig  snille  Folk.  Trofast  m0dte 
de  frem  til  Gudstjenesterne  og  af  sin  lille  Fortjeneste 
ofrede  de  mere  til  Guds  Sag  end  de  rige  Farmere  paa 


—  98  — 

Willow  Prairie.  Naar  Offer  blev  optaget  til  Samfunds- 
kassen,  havde  han  Beet  mangen  en  i  en  daarlig  og  slidt 
Frak  laegge  sin  Femmer  paa  Alteret  med  st0rre  Rede- 
bonhed  end  Kakserne  i  Farens  Menighed.  Og  det  havde 
glsedet  ham.  Bra  Folk,  rigtig  bra  Folk,  —  de  var  nu 
bange  for  Menigheden  sin  —  bange  for  at  Hyrden, 
som  de  havde  faaet,  var  for  —  snil  til  at  holde  Ulvene 

borte. 

J0rgine  meldte,  at  Bordet  var  daekket. 

Det  var  ikke  laenge,  f0r  Pastoren  var  paa  Vei  til 
Garfield  Ave.  Han  gik  raskt  og  s0gte  hele  Tiden  at 
haerde  sig  til  det  n0dvendige  Sammenst0d  mellem  ham 
og  disse  vildfarne  Medlemmer  i  hans  Menighed.  Over- 
for  Drukkenbolten  vilde  han  vise,  hvad  Kirkens 
Disciplin  fordrede.  Det  nyttet  ingen  Lemfaeldighed 
mere.  Overfor  Larson  vilde  han  vaere  skaansom.  Man- 
den,  Stakkar,  havde  jo  Grund  til  at  f01e  sig  fornaermet. 
Han  vilde  gj0re  Afbigt  med  Hensyn  til  Undertegnelsen 
af  den  anden  Mands  Ans0gning.  Man  skulde  faa  se, 
at  han  slet  ikke  var  bange  for  at  ydmyge  sig,  ligesaa  lidt 
som  han  dengang  havde  vaeret  bange  for  at  gj0re  sin 
Uret  god  ved  at  gaa  og  bes0ge  Skolekommissaeren.  Med 
Mrs.  Thompson  havde  han  en  H0ne  af  helt  anden  Be- 
skaffenhed  at  plukke.  Han  havde  h0rt  om  hendes  Slad- 
deragtighed  og  Herskesyge.  Saa  langt  fra  at  ville 
beholde  hende  som  Medlem  saa  vilde  han  sige  hende 
Sandheden  bent  ud  —  at  de  var  glad  ved  at  blive  hende 
kvit  —  eller,  om  ikke  netop  glad  saa  ialfald  glad  for,  at 
Menigheden  havde  iboende  Anstsendighedsf01else  nok 
til  at  liun  ikke  fandt  sig  tilrette  der. 

Pastoren  skridtede  paa.  Efterhvert  som  han  naer- 
mede  sig  Garfield  Avenue  blev  han  enig  med  sig  selv, 


—  99  — 

at  han  maatte  bes0ge  Mrs.  Thompson  f0rst  —  mens  han 
var  i  den  rette  Sindsstemning  for  en  ordentlig  Af- 
rivning. 

Han  traf  Mrs.  Thompson  udenfor  D0ren  og  him 
\entet  en  Stund  og  snakket  om  Veir  og  Vind,  inden 
hun  bestormet  ham  med  Anmodninger  om  dog  at 
komme  ind.  Der  var  mange  0ine  i  den  Gade.  Kom- 
men  ind  i  Huset  var  hun  Elskvaerdigheden  selv  og  talte 
klogt  og  retfserdigt  om  alt  muligt.  Ikke  f0r  fik  hun 
vide,  at  Presten  ogsaa  skulde  bes0ge  Narvesens  og  Thor- 
vald  Larsons  f0r  hun  anede,  at  han  var  paa  Krigsstien. 
Hun  slog  da  om  og  begyndte  at  holde  Lovtaler  over 
Mrs.  Narvesen,  hvor  flink  hun  var  og  retsindig.  Kig- 
tignok  drak  Ole  en  hel  Del,  det  kunde  jo  ikke  nsegtes 
for;  men  det  saa  ud,  som  om  der  var  andre  Koner,  som 
"sufra"  mere  under  Oles  Drikking  end  hun  selv  gjorde 
—  alligevel. 

Af  en  eller  anden  uforklarlig  Grund  kom  Pastoren 
til  at  tsenke  paa  Mrs.  Berven  —  det  var  kanske  Ordet 
"sufra",  som  gjorde  det,  —  og  for  at  afbryde  Taleflom- 
men  spurgte  han,  om  ikke  Bervens  boede  ved  Siden  af 
Narvesens. 

Jovisst  var  det  saa.  Bervens  var  ligesom  saa  for- 
sigtige,  de.  01vognen  standset  udenfor  og  saa  tog  de 
01  i  Kasser.  De  sprang  nok  ikke  med  01spandet,  de. 
Og  saa  sparet  Mrs.  Berven  sig  den  Umage  at  koge  til 
Supper.  Naar  Berven  fik  sig  en  01flaske  og  lidt  Sm0r- 
rebr0d,  saa  fik  han  Mad  han  og.  Og  det  var  jo  saa 
letvindt,  at  f0de  Baina  paa  samme  Maade.  Men  det 
var  nok  saaledes  de  fine  Folk  pleiet  at  leve  i  Kristiania. 
Hun  for  sin  Del 

Men  Pastoren  lod  hende  ikke  tale  ud.  Dette  kj0rte 
jo  uafladelig  bort  i  Naboernes  Gaarde.  Han  indskj0d 


—  100  — 

noget  om,  at  han  nok  selv  skulde  vide  at  tage  sig  af 
denne  Sag.  Det  var  nu  engang  hans  Pligt  dette. 

Atter  slog  Mrs.  Thompson  om.  Hun  vidste  nu 
godt,  at  Bes0get  hos  Narvesens  var  i  Anledning  Oles 
Drikking.  Men  hvad  var  nu  Foranledningen  til  dette  ? 

Hun  sukkede  lidt  og  sagde:  "Aa  ja,  en  Pastor  har 
jo  saamange  haarde  Pligter,  og  naar  saadant  meldes  for 
ham,  saa  maa  han  vel  gaa  og  tage  sig  af  det." 

Presten  nikkede  bekrseftende. 

Det  var  vel  mest  gjennem  Diakonerne,  at  slige  An- 
meldelser  kom,  —  Presten  kunde  jo  ikke  vide 

Pastoren  trommede  utaalmodig  paa  Armen  af 
Laenestolen.  Det  var  nok  Diakonerne,  som  det  saerlig 
paalaa  at  f  0re  Opsigt  med  sligt. 

Mrs.  Thompson  gav  sig  ikke.  Andrew  var  nu 
ogsaa  Diakon ;  men  hun  havde  nu  of  te  sagt  ham,  at  Oles 
Drikking  var  ikke  det  mindste  mere  at  besvaere  sig  over 
end  andres.  Om  Ole  var  fuld  engang  imellem,  saa  var 
nu  ikke  det  saa  gait,  som  at  have  01vognen  staaende 
udenfor.  Dette  fine  Drikkeriet  var  vserre.  Man  blev 
raed  Fylla,  naar  man  saa  Ole  fuld;  men  det  Pimperiet 
til  Bervens  og  mange  andre,  det  var  f  arligere  det. 

Presten  gav  hende  Medhold  i  dette. 

Konen  fortsatte  med  at  fortaelle,  at  Mrs.  Berven 
visstnok  havde  "sufra"  mest,  fordi  Mrs.  Narvesen,  som 
var  meget  fattig,  holdt  sine  B0rn  penere  og  renere  end 
hende  selv,  som  havde  en  Mand  i  god  Stilling  og  med 
Hundrede  Dollars  i  L0n  om  Maaneden.  Men  hun  var 
en  god  Veninde  af  Mrs.  Bundegaard  og  saa  var  det  vel 
—  "rimeligvis"  —  han,  som  havde  faat  saa  ondt  af  Ole 
Narvesens  Drikkeri. 

Hendes  traekkende  Udtale  af  Ordet  "rimeligvis" 


—  101  — 

var  formeget  for  Presten.  Han  eatte  i  at  le  trods  sit 
alvorlige  ^Erinde. 

"Ja,  De  bar  "rimeligvis"  Ket.  Det  var  "rimelig- 
vis" han",  sagde  han.  Og  saa  lo  de  begge.  Det  kom 
naesten  som  en  Krampe  ovenpaa  Spasndingen. 

Da  de  endelig  var  faerdige  med  at  le,  br0d  Mrs. 
Thompson  af  med  et: 

"Nei,  nu  maa  De  rigtig  standse  og  drikke  en  Kop 
Kaffe  med  os.  Andrew  holder  paa  at  snedkere  ude  i 
Vedskuret  og  saa  skal  jeg  sende  Clarence  over  til  Ole 
og  Mrs.  Narvesen  og  saa  skal  vi  rigtig  faa  os  en  Kop 
Kaffe.  Det  var  nu  heller  ikke  fortidligt,  at  De  kom 
og  bes0gte  os."  Og  hendes  Energi  rev  ham  med.  Helt 
vilje!0s  faldt  han  tilbage  i  Stolen.  Endnu  maatte  han 
le  af  dette  "rimeligvis"  og  som  et  Ekko  h0rte  han  Mrs. 
Thompsons  undertrykte  men  dog  friske  Latter.  Fcfr 
han  fik  rigtig  samlet  sig,  var  Forberedelserne  i  Gang. 
Han  h0rte  Andrew  sp0rge  efter  et  rent  Haandklasde  ude 
i  Kj0kkenet  og  der  larmedes  rundt  Ovnen.  Han  h0rte 
f0rst  en  D0r  blive  slaaet  i  af  en  Unge,  som  sprang 
afsted  i  et  J3rinde  og  en  Stund  efter  larmet  en  anden 
Unge,  som  skulde  til  Bageren.  Alt  dette  forstod  han, 
—  det  nyttet  ikke  at  gaa  nu.  Aftenavisen  var  kommet 
og  den  var  dalet  ned  lige  ved  Siden  af  ham.  Han  tog 
eg  begyndte  at  laese,  som  om  det  egentlig  var  dette,  han 
var  kommet  for.  Han  var  kommet  ind  i  en  Energi- 
sfaere,  hvor  en  Mands  Vilje  ligesom  blev  veiret  bort. 
Han  laeste  resigneret  den  f0rste  Spalte  paa  f0rste  Side 
og  saa  kom  Andrew  ind  meget  forlegen  men  uhyre 
venlig  og  satte  sig.  Trods  al  gjensidig  Agtelse  og  For- 
s0g  paa  at  vaere  im0dekommende,  saa  blev  der  intet  Liv 
i  det,  f0r  Mrs.  Thompson  kom  med  Mrs.  Narvesen  og 
Ole. 


—  102  — 

Mrs.  Narvesen  var  en  tilbageholden  Kvinde  med  et 
skarpt  Ansigt  og  Ole  var  en  middelaldrende  Mand  raed 
en  skjaev  Moustache  og  et  Ansigt  der  saa  ud,  som  det 
altid  lo.  Det  var  Sammensnurpinger  rundt  0inene. 
saa  de  kun  halvt  glyttet  frem;  men  det  lille,  man  saa, 
lyste  af  Hjertensgodhed  og  godt  Hum0r. 

Det  tog  ikke  laenge,  f0r  det  store  Bord  stod  daekket 
med  hvid  Dug  og  skinnende  blankt  Stent0i.  Saa  hur- 
tigt  blev  det  viftet  frem  under  Samtale  og  Latter,  at 
det  daekket  sig  ligesom  ved  et  Trylleri.  Og  Presten  var 
nu  i  straalende  Hum0r.  Atter  og  atter  maatte  ban 
gjentage,  hvor  godt  det  smagte,  naar  man  slap  at  sidde 
og  spise  alene.  Ole  havde  en  besynderlig  troskyldig 
Maade  at  vaere  vittig  paa.  Det  kom  da  mest  i  Form  af 
milde  Fanteord  til  bans  alvorlige  Kone  og  Mrs.  Thomp- 
son, som  holdt  med  hende.  Andrew  og  Presten  havde 
nok  at  gj0re  med  at  le.  Da  det  var  forbi  med  Kaffen 
og  Stuen  ligesaa  hurtigt  blev  forvandlet  fra  Spisestue 
til  Dagligstue,  saa  mindet  Mrs.  Thompson  sin  Mand 
om  en  Cigar,  som  han  vel  havde  liggende.  Det  havde 
ogsaa  sin  Rigtighed  og  han  b0d  Presten  den.  Ole 
fisket  frem  af  Vestelommen  en  lidt  laset  Stinkador,  der 
visstnok  skrev  sig  fra  en  Saloon  og  Andrew  taendte  sin 
Pibe.  De  to  Kvinder  forsvandt  til  Kj0kkenet  for  at 
bes0rge  Opvasken,  mens  de  tre  Maend  r0gte. 

Det  var  rigtig  hyggeligt.  Andrew  var,  naar  han 
f0rst  kom  paa  Glid,  en  meget  forstandig  Mand,  der 
kunde  tale  om  alt  muligt  og  Ole  straalte  formelig  af  godt 
Hum0r.  Der  blev  talt  om  Menigheden,  TJngdomsfore- 
ningen  og  Byens  Affaerer.  Da  Kvinderne  kom  tilbage 
tog  Samtalen  en  anden  Retning.  Der  blev  talt  om  10st 
og  fast  og  deriblandt  ogsaa  om  Larson  og  hans  nye 


—  103  — . 

Plads.  De  var  jo  svaert  glade  over  at  Larson  havde 
faaet  Pladsen;  men  de  vidste  jo  ikke,  om  ban  knnde 
klare  den.  En  udmasrket  snil  og  bra  Hand  var  det; 
men  baade  ban  og  Konen  var  nu  saa  altfor  snille  og 
vaerst  mod  sig  selv,  saa  de  kom  aldrig  nogen  Vei.  Naar 
andre  om  Sommeren  kj0bte  raa  Ved  og  fik  store  Lses 
billigt  og  t0rket  den  for  Vinterbrug,  saa  kj0bte  Larson 
t0r  Ved  og  fik  smaa  Lses  til  h0i  Pris  og  lod  den  ligge 
ude  og  bli  raa  til  Vinteren.  Naar  ban  kom  hjem  med 
L0nnen  sin,  saa  var  det  Jul  og  glade  Dage  og  B0rnene 
proppet  sig  med  Frugt  og  Allehaande,  saa  de  blev  syge 
og  gik  og  kastet  op.  Saa  var  det  da  at  knibe  til  naeste 
L0nningsdag,  da  de  igjen  som  forhungrede  Dyr  kunde 
kaste  sig  over  Pengene,  som  ban  bragte  hjem.  Slig 
gik  det  og  Fattigdom  og  Sygdom  blev  det.  Intet  blev 
taget  Vare  paa  —  ikke  engang  Helbreden,  og  den  var  jo 
det  fornemste  af  alt.  Og  saa  al  den  Sygdom,  som  de 
havde.  Det  var  vel  saa,  at  det  ikke  skede  uden  Guds 
Vilje;  men  jamen  kunde  nu  Folk  ofte  have  sig  selv  at 
takke  ogsaa. 

Pastor  Welde  h0rte  paa  med  Interesse.  Han  syn- 
tes,  det  var  rigtigt  altsammen,  hvad  de  sagde.  Saa  kom 
Talen  hen  paa  Drikken.  Ole  sad  nu  taus  og  ligesom 
nedslaaet  og  det  var  isaer  bans  Kone,  som  f0rte  Ordet. 
Presten  fik  ondt  af  ham.  Han  saa,  hvorledes  bans 
Fingre  skjalv  og  rystet.  Han  syntes  ban  maatte  sige 
noget  og  da  blev  det  i  den  Retning,  at  det  var  de  snilleste 
og  flinkeste  Maend,  som  lettest  faldt  for  Drikken,  —  de 
som  ellers  var  bestemt  til  at  lyse  op  i  Verden.  Det 
bedste  var  at  stemme  Saloonerne  ud.  Hertil  gav  de  alle 
sit  Bifald.  Det  kom  for  en  Dag,  at  Ole  havde  vaeret 
Goodtemplar  i  Norge  og  at  ban  ogsaa  havde  vaeret 
Medlem  af  en  Afholdsforening  der  i  Byen,  som  Gammel- 


—  104  — 

presten  havde  aflivet  ved  at  advare  mod  den  f  ra  Praeke- 
stolen.  Siden  var  det  gaaet  nedover  med  Ole. 

Klokken  blev  naesten  ni,  f0r  Pastoren  selv  vidste  af 
det.  Saa  hyggeligt  havde  han  havt  det,  at  ban  virkelig 
foreslog,  at  de  skulde  komme  hjem  til  ham  til  Kaffe 
en  Aften  naeste  Uge. 

Saa  tog  han  Farvel  og  de  fulgte  ham  helt  ud  af 
Huset  og  ud  til  Fortouget.  Der  sagde  han  igjen  Farvel 
og  10ftet  paa  Hatten  og  Mrs.  Thompson  takkede  med 
forstaerket  Stemme  for  Indbydelsen.  Der  var  0ren 
ogsaa  i  den  Gade. 

Pastoren  kom  hjem  i  straalende  Hum0r.  Det  var 
f0rst  om  en  Tid,  han  kom  til  at  taenke  paa,  at  han  ikke 
havde  udrettet  sit  JSrinde.  Han  havde  bevist  dem  ^Ere, 
som  han  havde  gaaet  afsted  for  at  tage  i  Skole.  Han 
havde  gjort  netop  det  modsatte  af,  hvad  han  agtede  at 
gj0re.  Saadan  gik  det  altid. 

Han  graemmet  sig  over  dette.  Den  naeste  Dag  gik 
han  og  sturede  som  en,  der  bar  gjort  noget  gait. 


ELLEVTE  KAPITEL. 

Det  var  i  denne  Tid,  han  begyndte  at  have  Omgang 
med  Dr.  Spohr. 

Pastor  Welde  havde  ondt  af  ham.  Spohr  var  en 
dygtig  Laege ;  men  han  f  orstod  ikke  at  haevde  sig.  Folk 
mistet  Tilliden  til  ham.  Der  var  kommet  en  yngre 
Laege  fra  Norge,  en  saare  vigtig  Personlighed,  sora 
bandte  ved  andenhver  Saetning  og  havde  Ord  paa  sig  for 


—  105  — 

at  vaere  lidt  drikfaeldig.  Han  bed  Ebbesen.  Hans 
ugudelige  Mund  trak.  Jo  gudfrygtigere  Folk  var,  des 
svintere  sprang  de  til  Ebbesen,  naar  noget  manglet  dem. 
Naar  ban  saa  bad  dem  at  aabne  Kjaeften,  saa  ban  kunde 
faa  se  i  Gabet  paa  dem  og  sagde  noget  om,  at  det  var 
r0dt  som  bare  Helvede  og  forordnet  noget  Satans  Gur- 
glevand,  saa  forstod  de,  at  her  var  Mand,  som  kunde 
sine  Ting.  Spohr  var  derimod  en  meget  stilfaerdig  og 
h0flig  Mand,  som  kunde  holde  paa  en  Time  med  at 
unders0ge  en  Patient  for  saa  at  fortaelle  ham,  at  ban 
slet  ikke  traengte  hverken  Medicin  eller  Doktor  men  bare 
Diaet,  frisk  Luft  og  sligt.  Selv  om  Patienten  ikke  fulgte 
disse  Regler,  saa  blev  ban  undertiden  bra  alligevel,  hvil- 
ket  beviste,  at  Doktoren  ikke  var  noget  tes  eller  ogsaa 
fulgte  man  Forskrifterne  og  tog  selv  ^Eren  eller  gav 
den  til  "Naturen"  eller  Vorherre,  som  det  kunde  falda 
sig,  og  likte  ikke  at  betale  Eegningen.  Ebbesen  beh0- 
vede  derimod  blot  at  se  paa  Folk  for  at  finde  ud,  hvad 
feilet  dem.  Og  ban  gjorde  som  Doktorerne  i  Norge 
og  foreskrev  to  Slags  —  baade  Medicin  og  Pulver. 
Dr.  Spohr  mistede  naesten  al  S0gning.  Han  havde  dog 
beholdt  et  stort  Ry  som  Laege  for  B0rn  og  de  Fattige 
kom  jo  til  ham,  f  ordi  ban  ikke  sendte  Regninger  til  dem. 
Saa  var  der  endnu  en  Feil  ved  Spohr,  som  ban  n0dig 
vilde  vaere  ved  og  det  var,  at  ban  havde  saa  vanskeligt 
for  at  sige  Folk  Sandheden.  Han  holdt  lige  ind  i 
D0den  paa,  at  Taering  var  Forkj01else  men  behandlet 
den  som  Taering  ligesom  bare  for  Sikkerheds  Skyld. 
Kraeft  var  og  blev  et  Mavetilfaelde,  som  "kunde"  faa 
alvorlige  F01ger.  Han  taalte  ikke  de  Syges  sp0rgende 
0ine  og  sagde  heller,  at  ban  intet  vidste  bestemt  end 
at  udslukke  Haabet  hos  dem.  Dette  tjente  ikke  til  at 
for0ge  bans  Anseelse.  Overfor  Foraeldre  betaenkte  ban 


—  106  — 

sig  derimod  aldrig  paa  at  sige,  hvordan  det  forholdt 
eig  med  deres  syge  B0rn  og  her  slog  hans  Forudsigelser 
som  Regel  ind.  Saa  snart  han  fandt  ud,  at  den  nye 
Laege  var  en  kvikkere  og  dygtigere  Kirurg  end  ham  selv, 
saa  sendte  han  sine  kirurgiske  Patienter  til  ham.  Me- 
dens  han  saaledes  saa  sin  mest  10nnende  Praksis  glide 
fra  sig  og  over  til  en  anden,  som  han  havde  Grand  til 
at  tro  var  ham  underlegen  paa  mange  Omraader,  saa 
blev  han  bitter  baade  mod  sig  selv  og  andre.  Overfor 
de  Syge  var  han  dog  altid  lige  hensynsfuld. 

Pastor  Welde  var  intelligent  nok  til  at  skj0nne 
dette  og  han  beklagede  ofte  Doktorens  Mangel  paa  Men- 
neskekundskab.  Det  var  rent  som  at  se  paa  et  Selv- 
mord,  hvorledes  Spohr  spillet  sin  Praksis  over  i  den 
andens  Haender  uden  at  faa  andet  end  Spot  til  L0n. 

Dette  var  en  af  de  vaesentligste  Grande,  hvorfor 
han  sluttet  sig  til  Spohr. 

Doktoren  paa  sin  Side  havde  helt  andre  Grande 
for  at  slutte  sig  til  Pastor  Welde.  Efter  hans  Mening 
var  Welde  meget  uskikket  til  at  vaere  Prest.  Welde 
var  et  Kunstnertemperament,  en  Lyriker,  et  F01elses- 
rnenneske  i  en  theologisk  Spaendtr0ie.  En  Prest  maatte 
vsere  af  andet  Materiale,  en  Profet,  som  kunde  ryste 
Folket  op  og  male  den  Onde  paa  Vaeggen.  Hvad  Brag 
havde  man  i  vor  slappe  Tid  for  Prester,  som  var  F01el- 

sesmennesker  ?  Man  traengte  Slagtere, Doktoren 

saa  helt  bidsk  ud.  En  Prest  i  vore  Dage  maatte  vsers 
lidt  af  en  Slagter.  Han  havde  ondt  af  Pastor  Welde. 
En  slig  Mand  var  ikke  skikket  til  at  vsere  Prest.  Han 
var  for  snil. 

Og  de  gik  altid  og  var  graske  overfor  hverandre 
og  brugte  staerke  Ord  for  at  dygtiggj0re  hinanden  hver 
til  sin  Gjerning.  Den  ene  indsaa,  hvor  n0dvendigt  det 


—  107  — 

var  for  den  anden  at  bide  fra  sig  og  saette  Haelene  i 
Gulvet  med  Bestemthed.  Og  de  syntes  Synd  i  hver- 
andre,  saa  de  kunde  ikke  blive  Uvenner  heller;  men  de 
fandt  altid  noget  at  trastte  om,  idet  den  ene  stadig  luret 
paa  Svaghedstegn  hos  den  anden.  Man  kunde  af  deres 
Samtaler  tro,  at  Doktoren  af  Keligioner  foretrak  Frel- 
sesarmeen,  John  Alexander  Dowie  eller  Ildtilbederne 
medens  Presten  fors0gte  at  samle  al  sin  Agtelse  for 
Lsegevidenskaben  om  Kniven,  som  det  eneste,  der  duede. 

De  stod  paa  Prestens  Kontor  og  saa  paa  "Kristus 
for  Pilatus"  Billedet.  Welde  stod,  som  han  pleiet,  med 
Ilaenderne  paa  Ryggen.  Doktoren  stod  og  t0iet  i  sit 
spidse  Hageskjaeg  og  saa  kritisk  ud. 

"Der  er  et  •  virkeligt  Kunstvaark",  sagde  Pastor 
Welde.  "Det  er  det  med  et  virkeligt  Kunstvaerk,  at  en 
kan  paa  en  Maade  laese  det  og  blir  aldrig  fserdig  med 
det.  Nu  har  jeg  gaaet  her  og  set  paa  dette  Billedet 
Dag  ud  og  Dag  ind  til  jeg  ligesom  kjender  alle  disse 
Fysakkerne;  men  altid  er  det  noget  nyt.  Virkelig 
Kunst  er  Inspiration  og  dette  er  Inspiration." 

"Inspiration !"  gjentog  Doktoren  haanligt.  "Er 
det  det  Inspiration  at  klabbe  sammen  endel  Personer  i 
j0diske  Kostumer  paa  et  Laarred?  Nei,  Far,  —  Inspi- 
rationen  kommer  nok  ikke  slig.  Den  Muncaczy  skal 
forresten  vaare  en  Nar,  en  ren  Idiot.  Jeg  kan  sandelig 
rnin  Hat  —  for  at  bruge  et  mildt  Udtryk  —  ikke  finde 
nogen  Inspiration  i  hverken  Fjses  eller  Farver,  —  og 
tror  forresten  svsert  lidet  paa  Inspirationer  af  noget 
Slags." 

"Det  er  fordi  du  er  en  saa  uforbederlig  Materia- 
list, —  som  dere  Doktorer  er  mere  eller  mindre  alle- 
sammen " 


—  108  — 

" —  Bed0mt  af  dere  Prester,  som  er  nogen  uforbe- 
derlige  Dr0mmere  allesaminen  — " 

"Nei,  h0r  nu!  Her  er  for  Eksempel  det  lille 
Stykke  blaa  Himmel  i  Baggrunden.  En  liden  Stump 
blaa  Himmel  med  Stadens  Port  i  det  Fjerne.  Naar 
man  nu  ser  ligesom  over  disse  rasende  og  forbitrede 
Mennesker  med  deres  Had  og  Spot  og  Spe,  saa  fanger 
0iet  denne  fredfulde  Udsigt  til  en  blaa  Himmel  og 
Porten  i  det  Fjerne.  Tror  du  nu,  —  kan  du  nu  tro, 
at  en  Maler  med  frit  Overlaeg  kan  raesonnere  sig  til  en 
saadan  Baggrund,  der  gjemmer  saa  meget  —  en  hel 
Praeken  for  den  Kristne?" 

Doktoren  brast  i  en  lydelig  Latter.  "Nei,  den  var 
god,  Welde !  Maleren  sad  der  og  klattet  med  en  hel 
Del  brunt  og  r0dt  og  saa  fik  han  det  Indfald  at  gj0re 

en  blaa  Flaek  for  at  friske  op  i  det og  det  kalder 

du  en  Prgeken.  Den  var  god !" 

"Kald  det  hvad  du  vil.  For  os  Kristne,  for  hvem 
Kristi  Lidelse  og  D0d  er  det  st0rste,  som  har  haendt,  — 
for  os  har  denne  blaa  Flask  Himmel  og  Porten  stor 
Betydning  -  -  uden  den  vilde  Golgatha  vaere  blot  og 
bart  et  Justitsmord,  en  Hverdagsbegivenhed.  Det  er 
den  blaa  Flaekken,  som  gir  det  Mening." 

Doktoren  t0iede  endnu  hidsigere  i  Hagefippen  og 
snurret  den  ulykkesvarslende  fort  om  Fingrene. 

"Hvis  jeg  skulde  udlede  nogen  Moral  af  det,  saa 
rnaatte  det  bli  denne,  at  det  er  saare  faafsengt  Arbeide 
at  praeke  for  Folk,  —  en  Advarsel  til  alle  Prester,  som 
mener  det  alvorligt dig  f.  Ex." 

"Mig?  —  Jeg  har  vel  ikke  noget  Patent  paa  at 
vaere  mere  alvorlig  end  andre.  Du  har  jo  netop  havt 
imod  mig,  fordi  jeg  ikke  var  alvorlig  nok." 

"Havt  imod  dig,  jeg?     Jeg  har  nok   ikke  havt 


—  109  — 

noget  imod  dig  jeg,  Far,  —  undtagen  f ra  et  rent  profes- 
sionelt  Standpunkt.  Jeg  liker  ikke  den  staerke  Krop- 
pen  din.  Det  er  Svaeltihjel  for  en  Doktor  det." 

"Og  jeg  liker  ikke  den  Materialismen  din,  - —  du 
blir  jo  rent  kynisk  ogsaa.  Det  er  Svaeltihjel  for  Pre- 
sten  at  st0de  paa  slig  Halstarrighed  ogsaa." 

"Var  jeg  Prest,  saa  vilde  jeg  ta  en  Tromme  og  gaa 
ud  paa  Gadehj0rnerne  og  tromme  Folk  samnien  og  holde 
Dommedagsprgekener  for  dem.  Hvis  du  tror  noget  paa, 
det  du  praeker,  saa  er  Sagen  alvorlig  nok  til  det." 

"Naa,  jasaa  naa!  Men  hvorfor  tar  ikke  du  en 
Tromme  og  fortaeller  Folk,  at  Luften  er  fuld  af  Tuber- 
celbaciller  og  Tyfusspirer  og  alt  muligt  og  at  de  gaar 
og  traekker  sligt  i  sig  ?  Det  er  da  vel  ogsaa  alvorlig  nok." 

"Jeg  er  ingen  Charlatan." 

"Ikke  jeg  heller.  Men  naar  du  nu  blir  faerdig  til 
at  staa  paa  det  ene  Gadehj0rne  med  dit,  saa  skal  jeg 
staa  paa  det  andre  med  mit.  Saa  kan  du  pedle  Cure- 
all-Medicin  og  jeg  Allemands-Religion,  —  saa  faar  vi  se, 
hvad  der  kommer  ud  af  det." 

Pastoren  var  paa  Vei  til  at  blive  vred  og  Doktoren 
forstod  det.  Men  det  var  fristende  at  serte  ham  lidt. 

"Jeg  mente  nu  egentlig  det",  sagde  han  i  en  for- 
stilt  blid  Tone,  "at  han  der"  —  han  pegte  paa  Kristus- 
figuren  —  "han  gik  nu  og  praeket  paa  Gader  og  Strseder 
uden  fast  Salaer;  men  han  var  nok  ikke  videre  heldig. 
Eent  et  Fiasko  fra  den  Side  set.  Hele  Menigheden 
fl0iten,  —  da  gjorde  Dowie  det  igrunden  bedre,  han 
lagde  sig  endel  tilbedste  og  efterlod  sig  en  Gardinfabrik 
og  et  Candyfactory ." 

Presten  stod  faerdig  med  et  skarpt  Svar;  men  saa 
ringet  Entreklokken.  Han  gik  ud  og  blev  en  Stand 
ude  for  at  tale  med  nogen,  som  ikke  vilde  komme  ind. 


—  110  — 

Doktoren  blev  staaende  tilbage  i  godt  Hum0r  over 
sit  sidste  Indfald.  Pastor  Welde  troede  udentvivl  fuldt 
og  fast  paa  baade  Korsfaestelsen  og  Opstandelsen  og 
Kristi  Guddom.  Det  var  maerkeligt,  at  oplyste  Folk 
kunde  tro  alt  saa  bogstaveligt.  Men  snil  var  han. 
Hans  Hjertelag  var  godt  som  Guld.  Han  var  igrunden 
et  stort  Barn  denne  Pastor  Welde.  Han  havde  Barnets 
Sindelag  og  selvf01gelig  Barnets  Tro  —  og  det  maatte 
man  jo  respektere 

Barnets  Tro  —  en  ren  Barnenatur  —  et  Sindelag 
som  et  Barn 

"Uden  at  I  blive  som  B0rn  - " 

Dette  slog  ned  i  ham,  mens  han  stod  der.  Det 
var  jo  intet  rart  i,  at  Welde  var  lidt  barnslig  paa  dette 
Omraade.  —  "Uden  at  I  blive  som  B0rn"  —  tja  B0rn, 
ja.  Det  havde  altsaa  han  sagt,  som  selv  havde  aflagt 
den  st0rste  Pr0ve  paa  Mandighed  -  -  det  at  holde  sig 
opreist,  naar  man  staar  alene  blandt  Fiender,  —  som  vil 
rose  lidt  og  kj0bslaa  lidt  og  igrunden  vaere  Godvenner. 

"Det  samme  Sindelag  vaere  og  i  Eder" hvor 

stod  nu  det.  Det  var  da  ogsaa  i  Bibelen. 

Han  angret  naesten,  at  han  havde  sagt,  at  han 
praeket  uden  Salaer.  Det  var  jo  lumpent  sagt  til  Pastor 
Welde  —  ondskabsfuldt  sagt.  Kristus  havde  jo  hel- 
bredet  Folk  uden  Salaer  ogsaa  og  de  var  f orduf tet  de  og ; 
—  —  ja,  de  var  vaek,  da  det  kneb. 

Og  alligevel  stod  han  der  for  Pilatus  og  vilde  ikke 
sige  det  Ord,  som  kunde  redde  ham  selv. 

Pastor  Welde  kom  ind  og  Doktoren  buset  lige  paa 
ham  igjen:  "Det  var  bra,  du  kom  tilbage,  for  Sinnet 
holdt  paa  at  gaa  af  mig,  Far.  Jeg  vil  herved  h0itidelig 
tilbagekalde  det  angaaende  Salaeret"  —  han  bukkede  sin 
lille  tykke  Person,  f0rte  Haelene  sammen  og  slog  ud  med 


—  Ill  — 

Haenderne  --  "jeg  tilbagekalder  det  af  den  Aarsag  og 
desformedelst  og  paa  Grund  af,  at  ban  der  paa  Billedet 
heller  ikke  f  orlangte  Salser  som  Lsege,  uagtet  ban  havde 
en  udstrakt,  en  meget  udstrakt  og  omfattende  Praksis. 
Forsaavidt  er  vi  altsaa  afvegne  begge  to  og  har  intet 
at  bebreide  hverandre  som  to  Hestebyttere  paa  et  Mar- 
ked. Vi  maa  jo  leve.  Og  naar  jeg  mi  ydmygelig  gj0r 
denne  Tilbagekaldelse,  hvad  har  saa  Pastoren  at  give 
mig  til  Vederlag?  Vil  han  tilbagekalde  den  for  mig 
og  min  Forretning  injurierende  Beskyldning,  at  jeg  er 
—  —  ja,  hvad  var  mi  det  faele  Ord  —  Materialist, 
uforbederlig  Materialist."  Doktoren  bukkede  igjen  og 
Pastor  Welde  traadte  uvilkaarlig  et  Skridt  tilbage  for 
at  faa  Plads  til  at  bukke  igjen.  Han  faldt  med  engang 
ind  i  Doktorens  eget  Tonefald  og  skrabede  msegtigt  ud 
idet  han  sagde :  "Jeg  kan  forsikre  Hr.  Doktoren,  at  alt 
er  tilgivet.  Jeg  beklager  herved  — " 

"Nei,  stop  nu",  afbr0d  Doktoren,  "man  siger  ikke 
"herved"  —  det  vilde  vaeret  rigtig,  om  jeg  havde  for- 
langt  det  skriftlig.  Deres  Sprog,  Hr.  Pastor,  er  under 

al  Kritik.  Gjentag  efter  mig ."  Han  gjorde  en 

stor  Gebaerde  og  stillet  sig  i  Positur :  "Jeg  f orsikrer  paa 
min  Haeder  og  ^Ere" 

"Er  ikke  Hseder  og  ^Ere  et  og  det  samme?" 

"Gjentag  efter  mig,  siger  jeg:" 

"Jeg  forsikrer  paa  min  Hseder  og  ^Ere  — " 

"At  min  Beskyldning  mod  Doktor  Johan  Olavson 
Spohr"  - 

"At  min  Beskyldning  mod  Doktor  Johan  Olavson 
Spohr"  — 

"om  uforbederlig  Materialisme"  — 

"om  uforbederlig  Materialisme"  — 

"var  et  af  de  uforsvarlige  Kneb", 


—  112  — 

"var  et  af  de  uforsvarlige  Kneb", 

"som  Prester  desvaerre  ofte  bruger", 

"som  Prester  desvaerre  ofte  bruger", 

"i  Tide  og  Utide" 

"i  Tide  og  Utide" 

"og  er  og  skal  vaere  mortificeret",  - 

"er  hvadforno?" 

"mortificeret." 

"Det  var  faelt",  lo  Presten.  "Ja,  men  det  var  en 
fsel  Beskyldning  ogsaa",  sagde  Doktoren  og  slap  sig  ned 
i  en  Stol  og  t0rret  Sveden  af  Panden.  De  lo  begge. 

Om  en  liden  Stund  blev  Pastor  Welde  pludselig 
alvorlig.  "Nu  vil  jeg  sige  dig  det,  Doktor  Spohr,  at 
jeg  skyldte  virkelig  Afbigt  for  det  Udtryk,  jeg  brugte." 

"By'ner  du  nu  igjen?" 

"Jeg  skulde  sagt,  at  du  var  en  Hykler  istedet." 

"Jeg  en  Hykler,  —  er  det  en  behagelig  Sp0g?" 

"Nei,  det  er  Alvor.  Jeg  er  mest  vant  til  at 
omgaaes  Hyklere  af  den  Art,  som  gir  sig  ud  for  at  vaere 
Kristne  men  ikke  er  det.  Du  derimod  hykler  at  vaere 
Fritaenker,  mens  du  ikke  er  det." 

"Ikke  er  det!  Tror  du  da,  at  jeg  —  at  jeg  tror 
paa  alt  det  derre,  som  du  staar  og  praeker  om?" 

"Du  maa  vel  tro  paa  det  paa  noget  Vis,  naar  du 
lever  efter  det." 

"Jeg?" 

"Ja,  netop  du  ja.  Jeg  har  set  dig  snu  dig  vaek 
fra  Sengen  og  pudse  0inene  dine,  naar  du  har  set  en 
Mor  graede  ved  sit  Barns  D0dsleie.  Sligt  gj0r  ikke 
Materialister.  Det  er  bare  Kristne  eller  slige,  som  ial- 
fald  har  endel  Kristendom  —  det  vaesentligste  af  den 
ialfald,  —  som  gj0r  sligt.  Hvad  Grund  skulde  det  vaere 
for  en  Materialist  til  at  f01e  Medlidenhed.  Jeg  har 


—  113  — 

set  det  mangen  en  Gang;  —  er  det  Materialismen,  som 
faar  dig  til  at  behandle  fattige  Folk  gratis  og  bringe 
dem  Frugt  og  sligt  atpaa?  Gaa  og  finde  Paaskud  for 
ikke  at  ta  noget  af  dem  mange  Gange  --  for  ikke  at 
saare  dem.  Saa  samvittighedsfuld,  at  du  nser  sagt  ikke 
vil  behandle  et  alvorligt  TilfaBlde,  hvis  du  tror,  en  anden 
Lsege  kan  gj0re  det  bedre.  Er  det  Materialismen,  som 
liar  laert  dig  at  tilsidesaette  alle  personlige  Hensyn  og 
gaa  til  de,  som  intet  bar  at  betale  med,  f0r  du  gaar  til 
de,  som  bar  nok  at  betale  med  ?  —  Nei,  vent  nu",  lagde 
han  til,  idet  han  saa,  at  Doktoren  med  alle  Tegn  paa 
Haime  havde  reist  sig  og  grebet  sin  Hat.  "Du  bar  det 
vel  ikke  saa  travelt  nu?" 

Dr.  Spohr  saa  rent  hjelpe!0s  ud.  Han  var  nu  for 
Alvor  vred.  Hvad  forstod  denne  Havregamp  af  en 
Prest  sig  paa  Doktorernes  Ethik,  den  uskrevne  Lov,  som 
enhver  Doktor  maatte  f01ge,  enten  han  vilde  eller  ei. 
Hvad  kunde  en  Doktor  bry  sig  med  F01eri  ved  D0ds- 
leier  og  saadant. 

"Det  glseder  mig,  Hr.  Pastor,  at  De  tar  slig  In- 
teresse  i  min  Praksis",  sagde  han.  "Hvis  jeg  engang 
kommer  i  saadanne  Omstandigheder,  at  jeg  trasnger  en 
theologisk  Forklaring  paa  det  Faktum,  at  jeg  ikke  er 
saa  heldig  som  min  Kollega  Ebbesen,  -  -  saa  skal  jeg 
komme  til  Dem,  Hr.  Pastor,  —  for  da  vil  visstnok  mit 
Tilfselde  vaere  alvorligt,  meget  alvorligt,  Hr.  Pastor." 

Han  stod  allerede  med  Haanden  paa  D0rhanken. 
Pastor  Welde  havde  gaaet  efter  ham  og  holdt  ham 
nsesten  med  Magt  tilbage. 

"Du  maa  ikke  gaa  slig,  Doktor  Spohr.  Du  for- 
staar  mig  ikke.  Kjasre  dig,  du  maa  da  forstaa  mig  — 
den  eneste  Ven  —  virkelige  Ven  —  jeg  har  her.  Jeg 
mente  bare  det,  at  du  kan  forkaste  den  Kristus  paa 


—  114  — 

Maleriet  der,  som  er  et  Kunstprodukt,  og  den  historiske 
Kristus,  og  den  dogmatiske  Kristus;  —  men  den  Kri- 
stus, som  jeg  tror  paa  og  som  jeg  pr0ver  at  tjene,  h.  n 
har  du  mere  af  —  indeni  dig  —  end  jeg  har.  Kan  du 
ikke  forstaa  det  da,  Spohr?  Det  gaar  an  for  mig  at  ha 
en  Sygdom,  som  ikke  jeg  ved  af  men  som  du  som  Doktor 
kan  konstatere.  Er  det  da  noget  at  bli  sint  for,  om  jeg 
som  Prest  kunde  konstatere,  at  du  ikke  har  en  aandelig 
Sygdom,  som  du  tror,  du  har." 

Presten  var  bevaeget;  mest  fordi  han  forstod,  at 
Doktoren  havde  f01t  sig  kraenket.  I  sin  Iver  havde  han 
ligesom  rendt  ham  overende  —  traadt  paa  ham  og  saaret 
ham.  Det  forstod  han  nu.  Doktoren  n01ede  med  Haan- 
den  paa  D0rgrebet.  Presten  mente  det  jo  saa  godt. 
Welde  var  dog  en  praegtig  ung  Mand  og  forskjellig  fra 
alle  de  Forestillinger,  han  havde  gjort  sig  om  Prester. 
Han  kunde  ikke  gaa  fra  ham  i  sligt  Opr0r;  men  paa 
den  anden  Side . 

"Ja,  ja !  Farvel  da,  Pastor !  Jeg  maa  nok  gaa. 
Du  kjender  nok  ikke  til  den  Ethik,  som  gjaelder  blandt 
Laegerne.  Stortjuvene,  Nsevekjsemperne  og  Gamblerne 
har  sin  Ethik  ligesaavel  som  Laegerne  og  det  maa  man 
ikke  forveksle  med  Religion.  En  Laege  kan  ikke  give 
sig  af  med  F01eri.  Sender  vi  ingen  Regning  til  en 
Patient,  saa  er  det,  fordi  vi  ved,  at  vi  ingen  Penge  faar 
af  ham  alligevel.  Det  andet  h0rer  Haandtvaerket  til. 
Om  du  skulde  braekke  en  Arm  eller  et  Ben,  saa  husk 
paa  mig.  Jeg  saetter  en  Arm  for  fern  og  firti  Dollars. 
I  Minneapolis  forlanges  op  til  Hundrede.  Blindtarm 
skjseres  for  syttifem  og  D0dsattest  skriver  jeg  ud  for  et 
Par  Dollars.  Husk  paa  mig,  om  noget  skulde  falde 
sig  den  Vei.  Ja,  saa  Farvel,  da." 

Dr.   Spohr  gik.     Han  saa  paa  Klokken.     Svaerl, 


—  115  — 

hvor  Tiden  gik.  Han  havde  en  Tyfuspatient,  som  ha-i 
skulde  have  bes0gt.  Det  var  bedst  at  gaa  lige  did  og 
lade  Aftensmaden  bero,  til  ban  kom  tilbage  til  sit 
Hjem  — . 

Den  idiotiske  Presten  —  at  tro,  at  en  Laege  kunde 
give  sig  af  med  Medlidenhed  og  varmt  Hjertelag  eller 
hvad  det  nu  var. 

Men  Pastor  Welde  havde  Hjertelag.  "Det  samme 
Sindelag  vaere  i  Eder",  saa  var  det  stod.  Det  var 
Pokker  ikke  godt  at  huske  sligt.  Men  Pastor  Welde 
havde  ikke  Sindelaget  som  noget  i  sig,  —  det  var  Sinde- 
laget,  som  havde  grebet  ham,  saa  ban  spraellet  i  det  og 
ikke  forstod,  hvad  det  var.  Han  havde  ikke  grebet  det; 
men  det  havde  grebet  ham,  —  saa  Stakkarn  vred  sig  i 
det  og  blev  udygtig  til  sin  Gjerning.  Ja,  saa  var  det. 

Hvordan  skulde  det  nu  gaa  med  en  Lsege,  som 
tullet  med  sligt?  Det  blev  nok  mserkelige  Diagnoser 
og  mserkelig  Behandling.  Man  maatte  foreskrive  en 
Pint  P10de  og  et  Stykke  Svedskepai  seks  Gange  daglig 
for  B0rn  og  en  Pibe  Tobak  og  en  Dram  for  de  Voksne, 
-  saa  de  kunde  gaa  rigtig  glade  fra  Doktoren. 

Aa  nei !  En  Lsege  maatte  nu  vare  en  raabarket 
Materialist,  som  ikke  tog  mere  Hensyn  til  et  sygt  Men- 
neske  end  en  Lappeskomager  til  en  gammel  Sko,  der 
skulde  flikkes. 

Saa  gav  han  sig  til  naesten  hele  Natten  hos  sin 
Patient,  som  var  en  halwoksen  Gut.  Foraeldrene  var 
fattige,  Moderen  var  saa  udvaaget,  at  han  ikke  turde 
lade  hende  vaage  en  Nat  til.  Saa  sagde  han  til  Konen, 
at  hun  kunde  Iffigge  sig  lidt,  han  skulde  vaskke  hende, 
naar  han  blev  faerdig  til  at  gaa.  Time  efter  Time  gik, 
-  hvergang  han  skulde  vsekke  hende  og  saa  hendes 


—  116  — 

traette  magrede  Ansigt,  saa  syntes  han,  at  han  maatte 
lade  hende  sove  lidt  til.  Det  vasrste  var,  at  han  heller 
ikke  havde  faaet  Aftensmad.  Han  h0rte,  at  de  spiste 
ude  i  Kj0kkenet  og  var  naesten  fristet  til  at  gaa  ud  og 
be  om  en  Bid;  men  de  havde  kanske  ikke  mer,  end  de 
beh0vet.  Saa  blev  han  siddende  og  smaabande  over  den 
Syge  til  Kl.  var  over  11.  Den  eneste  Tr0st  var,  at 
Sygdommen  tog  en  Vending,  saa  han  kunde  fortaelie 
Konen,  at  den  va?rste  Fare  var  overstaaet. 

Men  mange  Gange  i  L0bet  af  Aftenen  og  endog 
da  han  var  paa  Veien  hjem,  maatte  han  taenke  paa 
Pastor  Welde,  som  saa  lidet  forstod  sig  paa  en  Doktors 
Pligter  og  som  vilde  gj0re  et  Gudsbarn  af  ham.  Haa 
maatte  ngesten  le.  Men  Pastoren  mente  det  godt.  Hvor- 
for  skulde  ikke  han  faa  sysle  med  sine  Dr0mme?  Men 
Doktorer  skj0nte  han  sig  ikke  paa. 


TOLVTE  KAPITEL. 

Undertiden  f01te  Pastor  Welde,  som  om  Arbeidet 
vokste  sig  for  stort  for  ham  og  tog  Form,  som  han  ikke 
helt  magtet.  Han  maatte  pr0ve  at  lede  det  alligevel 
uagtet  hans  Instinkt  b0d  ham  heller  at  lade  sig  glide 
med.  Der  fulgte  ^ngstelse  med  denne  Fremgang. 
Ungdommen  gj0d  ligesom  en  Str0m  af  varmt  levende 
Blod  ind  i  Menighedens  Arbeide.  Der  kom  Fart  i 
baade  det  ene  og  det  andet.  Holdt  det  paa  slig,  saa 
vilde  nok  snart  Kirken  blive  rent  forliden. 

Og  nogle  af  de  ^Idre  begyndte  saa  smaat  at  taenke 
paa,  om  det  ikke  var  n0dvendigt  at  holde  lidt  igjen. 


—  117  — 

Tanker,  som  ikke  havde  beskjaeftiget  dem  f0r,  dukket 
op:  Om  det  nu  var  virkelig  Trang  til  Ordets  H0relse, 
som  drev  al  den  Ungdommen  til  Kirken? 

Pastor  Welde  var  ikke  bange  for,  at  Kirken  skulde 
blive  forliden.  Han  var  mere  raed  for,  at  han  selv 
skulde  blive  for  liden.  Det  var  da  nu  isser  dette,  at  han 
likte  at  se  Folk  glade  og  lykkelige.  Han  var  som  skabt 
til  at  tage  alt  i  den  bedste  Mening  og  naar  Folk  kom 
sa?ttende  til  ham  med  sine  Historier  og  sine  Klagemaal, 
saa  gik  det  ofte  ham  som  den  ber0mmelige  Herman  von 
Bremenfeldt  --  han  syntes  begge  Parter  havde  Eet  og 
kom  til  at  holde  med  alle,  som  havde  noget  at  klage 
over  og  deriblandt  nogle,  som  Gamlepresten  med  sin 
st0rre  Verdenserfaring  vilde  have  vist  D0ren  med  en 
Straffeprgeken.  En  Herrens  Tjener  maatte  optrgede 
med  Kraft  og  Myndighed.  Dette  gjentog  Welde  ofte 
for  sig  selv  med  et  hjelpe!0st  Suk. 

Naar  han  kom  sammen  med  Folk,  saa  var  han 

bange  for  at  denne  skulde  blive  vred  eller  hin  bedr0vet 

—  og  saa  blev  han  gaaende  der  som  en  Godf  jot  —  halvt 

til  Nar.     Med  Guds  Hjelp  vilde  han  fors0ge  at  frem- 

holde  Sandheden  med  mere  Styrke  og  Alvor. 

Han  holdt  netop  nu  paa  at  stelle  sig  istand  til  en 
Begravelse,  som  skulde  finde  Sted  samme  Eftermiddag. 
Det  var  en  trist  Historie  med  den  Afd0de.  Det  var  en 
Mand,  som  i  Drukkenskab  var  bleven  oveikj0rt.  Han 
havde  levet  et  rygges!0st  Liv  og  vaeret  en  daarlig 
Familiefors0rger.  Hans  gamle  Mor,  som  var  kommet 
ind  fra  Landet  havde  dog  0nsket  at  faa  S0nnen  begravet 
fra  Kirken  og  Presten  havde  indvilget.  Hustruen 
havde  heller  intet  godt  Ord  paa  sig.  Kun  den  seldste 
af  B0rnene  var  d0bt  og  Familien  h0rte  lieller  ikke  til 
Menigheden.  Her  maatte  siges  noget  alvorligt.  Der 


—  118  — 

maatte  rettes  et  kraftigt   Slag  mod  denne   frygtelige 
Drikkelast  med  et  saadant  Eksempel  for  0ie. 

Og  Presten  knaelede  ned  ved  Kontorstolen,  f0r  ban 
gik,  og  bad  Gud  om  Kraft  og  Visdom  til  at  forkynde 
Sandheden  slig,  som  den  skulde  forkyndes,  —  usminket 
eg  i  al  sin  Vaelde. 


Naar  den  store  Kirkeklokke  slog  sine  dumpe  Slag 
en  Hverdags  Ef termiddag  og  forkyndte,  at  et  eller  andet 
Medmenneskes  jordiske  Levninger  skulde  f0res  ud  paa 
Kirkegaarden,  da  blev  der  Travlhed  rundt  om  i  Husene. 
Sortklaedte  Kvinder  med  Salmebog  og  undertiden  et 
bvidt  sammenlagt  Lommet0rklaede  slap  ud  af  Kj0kken- 
d0rene  og  ruggede  stilfaerdigt  afsted  — -  to  eller  tre 
if01ge.  De  svigtede  sjelden  ved  Begravelser.  Der  var 
endog  en  fast  Stok  af  dem,  som  aldrig  svigtet.  De  kom 
og  kom  belavet  paa  at  grade.  Den  gamle  Prest  havde 
vaeret  saerlig  flink  ved  Begravelser.  Naar  ban  henvendte 
sig  til  de  S0rgende  og  talte  om  den  kjare  Afd0de,  hvis 
Skridt,  man  ikke  mere  skulde  faa  h0re  og  hvis  Stemme 
aldrig  mere  skulde  lyde  i  dette  Liv,  og  den  tomme  Plads 
ved  Bordet  eller  i  Vuggen,  om  det  var  et  Barn,  og 
Savnet  saa  smerteligt,  saa  var  der  megen  Graad.  Han 
havde  havt  en  egen  Evne  til  at  rive  op  i  de  endnu  friske 
Saar  og  faa  dem  til  at  b!0de  i  Menighedens  Paasyn. 
Ethvert  halvkvalt  Skrig  fra  den  ulykkelige  Mor  eller 
./Egtefffille  aff0dte  en  lydelig  St0nnen  over  hele  Kirken 
og  den  undertrykte  Hulken  afgav  ligesom  et  n0dvendigt 
Akkompagnement  til  bans  egen  ved  en  saadan  Anled- 
ning  graadfyldte  Stemme. 

Pastor  Welde  var  anderledes.  Han  fors0gte  at 
gj0re  sin  Tale  saa  kort  som  muligt  og  holdt  ligesom 


—  119  — 

inde,  hvor  ban  traf  til  at  komme  i  Ber0ring  med  de 
hud!0se  og  saarede  Sind.  Saa  lindt  for  ban  frem,  at 
man  ofte  slet  ikke  fik  Brug  for  Lommet0rklaeder.  Men 
det  var  jo  ikke  at  vente,  at  en  saa  ung  Prest  skulde  have 
det  Hjertelag  som  Gamlepresten,  taenkte  Konerne.  Men 
naar  de  lagde  sine  ubrugte  Lommet0rklgeder  tilbage  i 
Komodeskuffen,  saa  var  det  under  F01elsen  af  en 
Tomhed  —  at  de  var  bleven  bedragne  for  noget. 

Kirken  var  nsesten  fuld  af  Folk,  da  Presten  kom. 
Den  gamle,  venlige  Klokker  fortalte  ham  for  Sikkerheds 
Skyld  endnu  en  Gang  hvad  Slags  Mand  den  afd0de 
havde  vaeret  og  han  udtalte  ogsaa  det  Haab,  at  Pastoren 
vilde  benytte  sig  af  dette  til  at  give  en  Advarsel  til  den 
Afd0des  Kammerater  og  Ligesindede.  Pastor  Welde 
lovede  dette. 

Der  kom  Kisten  og  de  S0rgende  indover  Gulvet. 
Klokken  i  Taarnet  standset  sine  Slag.  Det  var,  som 
der  ikke  var  nogen  Klang,  —  det  var  bare  det  haarde 
Metal,  som  gav  Lyd  fra  sig.  Salmesangen  var  heller 
ikke,  som  den  skulde  vaere.  Det  var  saa  og  saa  meget 
Lyd  fra  saa  og  saa  mange  Stemmebaand.  Det  eneste 
som  havde  vaeret  naturligt  var  Undertakerens  hviskende 
Instrukser  til  Baererne.  Det  var  en  simpel  Kiste  — 
meget  simpel.  Presten  saa  det. 

Synet  af  den  simple  Kiste  vakte  som  en  Stemme 
indeni  ham.  Han  havde  sin  Praeken  faerdig.  Han 
kjendte  den  som  en  lang  Traad,  som  han  maatte  holde 
i  Orden.  "Drankere  skal  ikke  arve  Guds  Bige."  Det 
var  Teksten.  Han  klamret  sig  ligesom  til  den.  "Det 
var  da  en  simpel  Kiste,"  sagde  Stemmen.  'TDrankere 
skal  ikke  arve  Guds  Eige."  —  "Bare  et  Par  smaa  Kranse 
-  naesten  ingen  Blomster,"  sagde  Stemmen.  — "Dran- 
kere skal  ikke  arve  Guds  Eige."  Presten  vilde  tvinge 


—  120  — 

sig  frem,  —  "her  saa  man  Syndens  skraekkelige  F01ger." 

-  "De  raaa  vaere    meget    fattige,"    sagde    Stemmen. 

"Her  var  en  Sjael  slynget  ind  i  det  evige  M0rke,  som 

havde  valgt  Synden  og  faaet  Syndens  L0n."  —  "Den 

magre   Konen,   som   hosier  saa  faelt,   er   formodentlig 

Konen,"  sagde  Stemmen,  —  "him  er  daarlig  klaedt; 

-  men  him  har  nok  tat  paa  sig  det  bedste  hun  har," 

sagde  Stemmen  videre.     "De  to  Smaajenterne  -     — ." 

Pastoren  tog  sig  sammen  som  med  en  Kraftan- 
straengelse:  -  -  "en,  som  havde  forkastet  Naaden  og 
istedetfor  Kristi  dyrebare  Blod  og  Kirken  havde  valgt 
Drikken  og  Saloonen."  -  "Den  gamle  Konen  er 
Moren,  Stakkar,"  sagde  Stemmen. 

Praekenen  gik  istykker  for  ham.  Traaden  blev  lige- 
som  borte  i  Stumper  og  Stykker.  Han  lagde  Maerke 
til,  hvorledes  den  gamle  Kone  sad  og  mgget  paa  sig 
under  Salmesangen.  Hun  var  en  troende  Kvinde.  Han 
vilde  nu  nsevne  hende  specielt  som  en  Mor,  der  havde 
gjort  sin  Pligt  og  kunde  m0de  frem  for  Herrens  Dom- 
stol  vidende,  at  hun  havde  vaeret  en  ret  Mor,  der  havde 
baaret  sin  S0n  frem  paa  B0nnens  Arme  — .  — "Nu 
graeder  Gamla  ogsaa,"  sagde  Stemmen,  —  "hun  graeder 
over  den  stakkels  Gutten  sin  og  den  Dom,  han  skal  faa 
baade  her  og  hisset,"  sagde  Stemmen. 

Pastor  Welde  vendte  sig  halvt  bort  og  lukkede 
0inene.  Han  saa  Praekenen  ligesom  snappet  fra  sig. 
Forgjaeves  s0gte  han  at  samle  Stumperne.  Tusen  Ting 
skulde  han  have  sagt  —  om  denne  Konen  bare  lod  vsere 

at  hoste  og  den  anden  at  graede og  om  bare  ikke 

de  to  Smaapigerne  havde  siddet  der,  -      -  "for  at  h0re 
dig  fortaelle,  at  Faren  er  i  Helvede,"  sagde  Stemmen. 

Pastoren  vred  sig,  der  han  sad.  Han  skulde  nok 
sagt,  hvad  han  vilde  have  sagt,  hvis  Kisten  havde  vaeret 


—  121  — 

finere  og  baaret  ind  af  tykmavede,  r0dnsesede  Saloon- 
boldere. 

Salmesangen  havde  oph0rt. 

Pastor  Welde  steg  frem  og  holdt  en  kort  nsesten 
utydelig  B0n.  Da  ban  var  fserdig,  stod  han  et  0ieblik 
og  saa  hjelpe!0st  frem  for  sig.  Nogle  smaa  beskrevne 
Papirstykker,  som  han  havde  i  Beredskah,  blev  krystet 
sammen  i  bans  hule  Haand.  Han  aabnede  Bibelen  og 
laeste,  som  det  syntes,  paa  Maafaa  et  Kapitel.  Det  var 
om  Jesus,  som  opvsekker  Enkens  S0n.  Det  tog  ham 
slig  Anstnengelse  at  lasse  og  endnu  mere  at  f aa  begyndt. 

"Vi  er  samlet  her,"  sagde  han,  "for  at  begrave  en 
af  vore  norske  Landsmaend,  som  er  bleven  overkj0rt  — 
eller  som  vi,  mener  jeg,  bar  kommet  iskade  for  at  over- 
kj0re,  saa  vi  paa  en  Maade  er  bleven  Skyld  i,  at  han 
ru  ligger  her  i  den  simple  Kisten  med  bare  nogle  faa 
tarvelige  Blomster.  -  -  Jeg  beklager,  at  jeg  for  min 
Del  ikke  var  saa  omteenksom  at  sende  endel  Blomster 
°S  ~  ~  Ja>  det  er  J°  Skik,  naar  man  ikke  bar  gjort 
noget  for  en,  mens  han  lever  da  at  sende  vakre  Blomster 
til  at  lasgge  paa  Kisten.  Jeg  skulde  bragt  med  mig  en 
rigtig  stor  Krans,  for  jeg  gjorde  ingen  Verdens  Ting 
for  denne  Mand,  mens  han  levet." 

Der  var  en  D0dsstilhed  i  Kirken.  Den  gamle 
Klokker  skulde  bringe  et  Glas  Vand  til  Enken,  som 
havde  en  slem  Hoste;  men  han  blev  staaende  halvveis 
med  Glasset  i  Haanden. 

Pastor  Welde  fortsatte  sin  Tale.  Han  talte  bare 
om  sig  selv.  Alt,  hvad  han  kunde  have  gjort  for  denne 
Mand  og  som  han  dog  ikke  havde  gjort.  Han  havde  set 
Saloonerne  staa  i  denne  Mands  Vei  og  intet  gjort,  han 
havde  sect  Glassene  blive  t0mt  i  godt  Selskab  og  intet 


—  122  — 

sagt,  Han  havde  vidst,  hvorledes  Rusdrikkene  f0rer 
Folk  til  Ruin  og  intet  foretaget  sig.  Om  han  end  ikke 
havde  kjendt  denne  Mand  personlig,  saa  havde  han  dog 
vidst,  at  der  var  slige  -  -  og  havde  gaaet  forbi,  som 
Presten  og  Leviten.  Det  var  hverken  til  Tr0st  eller 
TJndskyldning  for  ham,  at  han  ikke  var  den  eneste,  som 
havde  gaaet  forbi,  sagde  han. 

For  f0rste  Gang  talte  han  laenge.  Han  saa  de 
mange  Ansigter  vendt  mod  sig.  Der  var  ingen,  som 
graed.  Men  D0dsstilhed  herskede;  kun  var  den  afbrudt 
nu  og  da  af  den  syge  Enkes  hakkende  Hoste.  De 
mange  opadvendte  Ansigter  var  Juryen,  —  han  var  sin 
egen  Anklager.  .  Han  vidste  fuldt  vel,  at  ogsaa  de  var 
skyldige.  Havde  han  spillet  Prestens  Rolle,  saa  havde 
de  spillet  Levitens  -  -  men  kunde  Presten  anklage 
Leviten?  Han  havde  den  f0rste  Anledning.  Pastor 
Welde  talte  sig  varm.  Og  saa  tog  han  fat  paa  Teksten. 
Det  var  en  Enkes  S0n,  som  var  d0d,  —  virkelig  d0d, 
som  hin  Mand  i  Kisten.  Og  alle  havde  sagt:  "Graed 
bare  !  Graed !  Alt  Haab  er  ude."  Men  Jesus  ynkedes 
over  Moren  og  vakte  denne  virkelig  d0de  Gut  op  igjen, 
saa  Moren,  som  troede  hun  havde  mistet  ham,  fik  ham 
igjen.  Det  kunde  haende,  at  Folk  ikke  havde  gjort  det, 
som  Ret  var,  mod  denne  Moren  og  Gutten  hendes,  men 
Jesus  vidste  selv,  hvorfor  han  vakte  ham  op,  om  han 
endog  var  virkelig  d0d.  Han  vilde  glaede  Moren,  —  han 
syntes  Synd  i  hende.  Han  havde  selv  en  Mor,  som  var 
ham  kjaer  og  ingen  forstod  Morshjertet  saa  godt  som 
han.  Til  os  havde  han  sagt :  <<D0mmer  ikke !"  I  alle 
sine  Domme  havde  han  brugt  andet  Maal  end  Menne- 
skene.  Den,  som  stod  lavest  kom  ofte  f0rst,  —  den, 
som  stod  0verst  sidst  og  den  som  gav  mindst,  gav  mest. 
I  et  saadant  Tilfaelde  som  dette,  saa  var  det  bedst  for 


—  123  — 

hver  og  en  at  bede  Tolderens  ydmyge  B0n :    "Gud  vaere 
mig  arme  Synder  naadig." 

Pastor  Welde  blev  veltalende.  Den  gamle  Kones 
0ine  skinnede  op  imod  ham  med  en  forunderlig  Glans 
og  Enken  sad  mere  opret.  Hun  pyntet  endog  lidt  paa 
B0rnenes  pjuskede  Ansigter  og  tyssede  paa  den  Mindste, 
der  vilde  til  at  graede.  Pastoren  sluttede  med  en  ind- 
traengende  Advarsel  til  alle  om  at  vaere  beredt  —  ikke 
paa  at  d0mme  andre  men  paa  at  blive  d0mt  selv;  thi 
det  b0r  os  alle  at  fremstilles  for  Guds  Domstol,  han  som 
ser  i  L0ndom  og  betaler  i  det  Aabenbare.  Det  gjaldt 
at  vaere  beredt,  naar  Alderen  kom  og  Aftenskyggerne 
samlet  sig.  Istedetfor  at  holde  B0n,  saa  foldede  han 
sine  Haender  og  fremsagde  de  vakre  Vers  af  Ingeman: 

Bliv  hos  os,  naar  Dagen  helder, 
Du  kjaere  Fader  og  Gud, 
Bliv  hos  os,  naar  M0rket  vaelder 
Af  Nattens  Sluser  ud. 

Henspred  over  Dal  og  H0ie 
Dit  Stjerneklaedebons  Flig! 
Da  lukker  vi  trygt  vort  0ie 
Og  slumrer  s0dt  hos  dig. 

Da  Laaget  blev  taget  af  Kisten,  gik  Pastor  Welda 
ned  for  at  se  Liget.  Det  gav  naesten  et  Saet  i  ham,  da 
han  saa  Ansigtets  haarde  Trsek  og  den  ituslaaede  Naese. 
Men  da  Folket  havde  passeret  forbi  Kisten  og  de  to 
Kvinder  gik  hen  til  den,  saa  tog  den  gamle  Kone  Liget 
under  Hagen  med  sin  knoglede  Haand  og  klappet  det 
paa  Kindet.  "Gubasi  da  Gutten  min,  Gubaei  da!  Du 
faar  naa  m0te  mig  ved  Porten.  Jeg  blir  naa  itte  saa 
laenge  etter."  Pastor  Welde  maatte  vende  sig  bort. 


—  124  — 

Enken  graed  stille.  Det  tog  haardt  at  faa  hende  op  og 
de  to  Smaapiger  graed  og  den  Lille,  som  hun  bar  paa 
Armen,  graed. 

De  var  ikke  stort  F01ge  til  Kirkegaarden ;  men 
da  Kirken  havde  t0mt  sin  Beholdning  ud  paa  Gaden  og 
den  sorte  Str0m  havde  sivet  did,  hvor  den  kom  fra,  saa 
blev  der  snakket  meget  om  Prestens  Tale  og  ban,  som 
laa  der  i  Kisten  med  den  ituslaaede  Drankernaese. 

Der  havde  her  vaeret    en    Anledning    til    at   give 
Drankerne  en  ordentlig  Advarsel  —  og  saa  blev  det  - 
naesten  det  modsatte  kunde  man  sige.     Men  dennegang 
havde  ban  talt  bedre  alligevel  end  for  to  Uger  siden,  da 
en  af  Menighedens  ^Eldste  blev  begravet. 

Slig  var  ikke  Gammelpresten  ! 


TEETTENDE  KAPITEL. 

Da  Pastor  Welde  var  paa  Veien  fra  Begravelsen, 
kom  ban  i  en  meget  nedtrykt  Sindsstemning.  Atter 
havde  han  svigtet  og  givet  efter  for  F01elsen.  Synet  af 
et  gammelt  og  rynket  Ansigt,  Lyden  af  en  t0r  Hoste,  — 
og  saa  var  han  ligesom  magtstjaalen,  havde  veiknet  og 
glemt,  hvad  han  skyldte  baade  sit  Kald  og  sin  Gud. 
Glemt,  -  -  om  han  endda  havde  glemt,  —  det  vaerste 
var  nok  det,  at  han  f01te  det  hele  Tiden,  at  denne  Mand 
havde  faaet  en  usalig  D0d.  Vilde  Moren  komme  frem 
paa  hin  Dag  og  sige :  du  gav  mig  et  f alsk  Haab !  Hvor 
er  min  S0n  ?  Vilde  andre  M0dre  komme  frem  og  sige : 
clu  talte,  som  om  der  var  endnu  Haab.  Hvor  er  vore 
S0nner?  Hertil  kom,  kjendte  Pastoren,  en  uhyggelig 


—  125  — 

F01else  af,  at  han  havde  afveget  fra,  hvad  ban  havde 
laert  og  hvad  han  var  forpligtet  til  at  fremholde. 

Disse  Tanker  forfulgte  ham,  efter  at  han  var  kom- 
met  ind  paa  sit  Kontor.  Der  laa  Post  til  ham;  men 
han  r0rte  den  ikke.  Han  begyndte,  som  hans  Vis  var, 
paa  en  Vandring  frem  og  tilbage  over  Gulvet.  En 
maatte  haerde  sig.  En  maatte  sige  Sandheden,  om  det 
var  med  et  b!0dende  Hjerte.  Hvad  kunde  en  Laege  bry 
sig,  om  Patienten  klynkede.  Det  syge  Lem  maatte 
amputeres,  den  smertende  Tand  traekkes  ud.  Kanske 
det  netop  var  den  st0rste  Barmhjertighed,  —  jage 
Kniven  lige  ind  i  den  farlige  Byld  uden  Hensyn  til  om 
Patienten  var  fattig  eller  rig.  Medlidenhed  kan  ogsaa 
vaere  grusom . 

Han  standset  foran  Billedet.  Der  stod  Jesus.  Det 
var  et  stragngt  Ansigt.  "Hvad  er  Sandhed?"  havde 
Pilatus  spurgt.  Svaret  var  dette  straenge  Ansigt. 
Kristus  var  straeng.  Han  var  Sandheden  og  den  kjender 
ingen  Omveie.  Den  gaar  ikke  paa  Taeerne  og  tager 
Hensyn  til  Folks  F01elser  om  end  de  samme  Folk  er 
ynkvasrdige.  Hvis  Jesus  havde  vaeret  rimelig  og  taget 
alle  mulige  Hensyn  til  Folks  F01elser,  saa  stod  han  nok 
ikke  der  - 

"Saa  stod  han  ikke  der?"  gjentog  han  halvh0it  og 
som  i  Forundring.  Den  Slutning,  han  var  kommet  til, 
sprat  tilbage  paa  ham  i  Form  af  et  Sp0rgsmaal.  Og 
Svaret  f ulgte  lynsnart :  Jovisst  stod  han  der !  Det  var 
]o  netop  fordi  han  tog  Hensyn,  at  han  stod  der.  "Hvad 
er  Sandhed?"  Skulde  ogsaa  han,  Conrad  Walther 
Welde,  rette  et  sligt  Sp0rgsmaal  ?  Han  var  Sandheden 
-  ikke  noget,  som  han  hyldet  eller  havde  tilegnet  sig 
—  nogen  Fakta  eller  sligt.  Han  var  det.  Derf  or,  netop 
derfor  kunde  han  tage  Hensyn  uden  at  nogensinde  at 


—  126  — 

komme  bort  fra  Sandheden.  Viste  han  nogen  bort? 
Havde  han  det  med  at  prseke  over  Elendigheden  ?  —  Og 
faa  Folk  til  at  graate  over  Elendigheden?  Han  graat 
nogle  Dage  iforveien;  men  det  var  over  en  stor  og 
glimrende  By,  som  ingen  anden  end  han  kunde  have 
faldt  paa  at  graate  over.  Brugte  han  de  Elendige  til 
Tekst?  Lagde  han  ikke  Hsenderne  paa  de  Syge  og  hel- 
bredet  dem?  Viste  han  deres  Saar  frem  og  sagde: 
"Kom  nil  her  og  braek  Dere !"  Eller  sagde  han :  "Her 
ser  I  F01gerne?"  Hold  han  tordnende  Taler  imod  de 
Spedalske,  de  Vserkbrudne,  de  Besatte,  de  Blinde  og 
de  Halte?  Nei.  Havde  han  gjort  det,  saa  havde  nok 
ikke  J0derne  —  ikke  Farisaeerne  ialfald  --  korsfaestet 
ham.  De  havde  nok  likt  at  h0re  om  hvor  gode  de  var 
og  at  Sygdom  og  Elendighed  var  Syndens  retfaerdige 
Straf,  som  —  man  ikke  skulde  stille  under  en  Skjaeppe. 
De,  som  s0rge,  de  skulle  husvales.  Han  tog  intet  Forbe- 
hold  og  sagde,  at  der  jo  var  Undtagelser.  Det  ene  Faar, 
som  var  gaaet  vild  og  havde  det  ondt  ?  Han  holdt  ikke 
Tale  for  de  ni-og-nitti  og  udmalte  for  dem,  hvor  vondt 
det  vildfarne  Faar  havde  det  nu  og  at  det  igrunden  var 
L0n,  som  fortjent.  Han  fremholdt  ikke  de  s0rgelige 
F01ger  af  at  fare  vild  heller.  Han  bare  forlod  hele 
Flokken  og  led  ondt  selv  for  at  finde  det  tabte  Faar,  saa 
at  ikke  det  skulde  lide  ondt.  De  ni-og-nitti  skj0nte  ikke 
dette.  Det  var  saa  stik  imod  al  Fornuft,  at  han  skulde 
laegge  mere  Vaegt  paa  det  ene,  som  havde  det  ondt,  end 
de  ni-og-nitti,  som  havde  det  godt.  J0derne  ventet  en 
Konge,  de,  —  en,  som  kunde  10fte  Makkabaeernes  stolte 
Fane  og  fordrive  Eomerne  og  oprette  et  maegtigt  Rige, 
i  hvilket  J0derne  skulde  vaere  de  herskende.  Og  saa 
kom  han  istedet  for  at  frelse  det  fortabte  —  sligt  som 
var  opgivet  og  ligesom  kastet  paa  Skrabhaugen,  —  sligt, 


—  127  — 

som  ellers  maatte  forgaa.  Istedetf or  at  stile  mod  Davids 
Throne,  saa  stilet  han  mod  S0ppelkasserne  og  Affalds- 
dyngerne  i  Samfundet.  Det,  som  var  forkastet  af  Men- 
neskerne,  var  netop  dei,  som  han  havde  Brug  for  — 
slig,  ja  slig  var  han,  ja. 

Det  var  nok  det,  som  manglet  den 

Mand  Conrad  Walther  Welde,  at  han  gjerne  vilde  vsere 

Keiserens  Ven  og  gj0re  alle  tillags.  Men det  var 

jo  en  Tr0st :  Jesus  vilde  ikke  have  gaaet  til  Kirken  for 
at  h0re  om  den  Hands  Synd,  som  laa  i  Kisten,  —  mens 
Konen  sad  der  med  Barna  og  den  gamle  Moren  sad  der. 
Han  vilde  nok  have  tr0stet  baade  Moren  og  Enken  og 
Barna;  —  men  Liget  laa  jo  der  med  de  tydelige  Spor 
af  den  sidste  Fyld,  —  han  havde  jo  heller  ikke  sparet 
sin  egen  Mor  for  en  st0rre  Smerte . 

Han  havde  visst  Ret  den  gamle  og  forstandige 
Klokkeren  alligevel.  Han  havde  rystet  paa  Hovedet  og 
sagt,  at  "den  Ligtalen,  den  var  visst  ikke  videre  heldig." 

Pastoren  f01te  sig  dog  beroliget  alligevel.  Midt 
under  sit  Itesonnement,  saa  havde  han  paa  et  Vis  f01t 
sig  tryg,  som  en  Kasserer  der,  selv  om  han  ikke  kan  faa 
Opgj0ret  til  at  balancere,  dog  ved,  at  han  intet  har  til- 
vendt  sig. 

Da  Pastoren  tog  fat  paa  sin  Post,  saa  fik  han  andet 
at  taenke  paa.  Blandt  andre  Breve  laa  der  ogsaa  et  fra 
Paris.  Han  vendte  og  dreiede  paa  den  blaa  Konvolut, 
—  han  kjendte  Haandskriften,  og  hans  Hjerte  bankede 
voldsomt.  Det  var  fra  Maggie. 

Han  betvang  sig  og  tog  sig  god  Tid,  inden  han 
aabnet  det. 

Det  var  fra  hende  -  -  fra  Maggie !     Det  var  fra 


—  128  — 

hende.     Hans  Blik  gled  f0rst  flygtigt  over  det  og  0iet 
fanget  endel  fremmede  Navne  —  og  - 

Han  begyndte  at  laese  med  en  rent  maerkelig  Ro. 
Hun  fortalte,  at  hun  havde  skrevet  flere  Breve  til  ham. 
Hun  skrev  et  i  St.  Louis,  f0r  hun  reiste.  Det  havde 
hun  plukket  i  bitte,  smaa  Stykker.  Saa  skrev  hun  et 
til  og  det  havde  hun  plukket  i  endda  mindre  Stykker. 
Saa,  rablet  hun  ned  noget  paa  Traenet,  som  blev  braendt  i 
Kaminen  i  Hotel  Windsor  i  New  York.  Saa  skrev  hun 
et  ombord  paa  "Deutchland",  som  skulde  gaa  i  Posten 
i  Hamburg.  Det  fulgte  med  hende  helt  til  Paris  og  blev 
brsendt  der.  Alle  disse  Breve  havde  hun  angret  paa,  at 
hun  ikke  havde  sendt  og  dette  Brev  var  et  TJdtryk  for 
Angeren. 

—  Jo,  —  det  var  Maggie.  Han  syntes  han  saa 
hendes  halvt  sk0ieragtige  Ansigt  leende  vendt  mod  ham, 
som  det  pleiet  at  vsere,  naar  hun  vendte  sig  mod  ham  f  ra 
Staffeliet  og  begyndte  at  blande  Farver  paa  Palletten. — 
Slig  havde  hun  sect  ud,  da  hun  skrev  dette. 

Han  laBste  videre.  Hun  havde  vseret  heldig  og 
faaet  flere  gode  Bestillinger.  Bladene  havde  omtalt 
hende  og  —  hun  troede  nok,  hun  kunde  sige  det  —  at 
hun  nu  var  en  af  de,  som  blev  misundt.  Hendes  Lykke 
\ar  gjort,  forsaavidt  det  dreiet  sig  om  at  klatte  Ansigter 
sammen  paa  en  slig  Maade,  at  stygge  Folk  blev  pene  og 
dog  lig  sig.  Det  var  det,  som  var  Kunsten  og  som  en 
maatte  laere  i  Paris.  Hendes  Fremtid  var  nu  sikret. 

Welde  laeste  alt  dette  med  Interesse.  De  havde  talt 
saa  meget  om  dette  og  det  havde  netop  vaeret  hans 
Mening  det,  at  Portraetmalere  skulde  male  stygge  Folk 
pene  og  dog  faa  Ligheden  frem.  Hun  havde  altid  gjort 
Nar  ad  ham  og  sagt,  at  det  var  umuligt,  og  han  havde 
sagt,  at  for  hende  var  intet  umuligt  og  at  hun  aldrig 


—  129  — 

skulde  faa  male  ham,  hvis  him  ikke  Iserte  sig  til  at  g]'0re 
dette. 

Og  saa  havde  him  vaeret  efter  ham  med  en  vaad 
Pensel  for  at  male  ham  i  Ansigtet  og  det  havde  vaeret 
en  Jagt  rundt  Staffelier  og  Bsekker  med  halvfserdige 
Malerier  og  en  forskanset  Stilling  bag  en  Stol. 

En  varm  Str0m  gik  gjennem  hele  bans  Legeme. 
Han  kjendte  den  som  noget  fra  Brystet,  der  bredte  sig 
over  Skuldrene  og  Nakken,  saa  endog  0rene  blev  varme. 
Det  var  Maggie,  som  skrev  til  ham.  Han  laeste  videre: 

Egentlig  skulde  hun  have  skrevet  dette  Brev  med 
den  venstre  Haanden.  Hun  var  sint  paa  den  h0ire. 
Den  h0ire  havde  engang  skrevet  Ja,  da  den  skulde  have 
skrevet  Nei.  Hun  havde  engang  faat  et  Frierbrev  fra 
en  stor,  snurrig  norsk  Theolog,  som  bad  om  en  Kurv 
istedetfor  om  hendes  Haand.  Hun  havde  ventet  paa 
ham ;  men  han  var  saa  f  rygtelig  sen  af  sig  og  saa  grass- 
selig  omtsenksom  og  hensynsfuld.  Og  saa  —  for  at  faa 
lidt  Fart  i  ham  —  kanske  —  saa  havde  hun  fornsermet 
ham  ved  at  —  ja  ved  at  g]'0re  sig  s0d  for  nogen  anden 
og  —  ja,  saa  kom  det  Brevet.  Da  var  hun  bleven  sint 
-  aergerlig.  Hun  havde  sine  Planer  om  at  komme  til 
Paris  og  var  spaaet  en  Fremtid,  en  stor  Fremtid  kanske 
ogsaa  —  af  Folk,  som  forstod  sig  paa  Kunst  som  f.  Ex. 
Prof.  Sargent,  Augustus  Eddy  og  mange  andre.  Hun 
havde  havt  sine  Dr0mme,  hun  ogsaa.  Og  den  samme 
Haanden,  som  gjorde  Malingen,  den  gjorde  ogsaa  Skriv- 
ningen.  Hun  havde  ofte  vaeret  sint  paa  den  og  slaaet 
den  med  Malerstokken  og  med  Penselskafter  og  andet, 
naar  hun  sad  og  arbeidet  —  og  der  ikke  sad  nogen  bag 
hende  og  kritiseret  hende  og  sagde,  at  hun  ikke  lavet 
Folk  pene  nok.  Hun  havde  vaeret  i  den  Grad  sint  paa 
den  Haanden,  at  hun  havde  taget  alle  Ringene  fra  den 


—  130  — 

og  sat  paa  venstre  Haand og  fortalt  den,  at  den 

aldrig  skulde  faa  nogen  Eing  mere hvis  ikke 

Pastor  Weldes  Hjerte  bankede  voldsomt  og  hans  0ine 
saa  ikke  tydeligt  --  hvis  ikke,' skrev  him,  at  en  stor, 
stasrk,  lys  og  maerkelig  norsk  luthersk  Theolog  sendte  en 
saadan, om  den  var  aldrig  saa  simpel. 

Hans  0ine  laeste  mekanisk  videre.  Hun  tjente 
Penge  nok  for  to.  Reise  gjennem  Sveits  til  Italien  om 
Vinteren.  Maaske  en  Tur  til  det  Hellige  Land  med 
alle  dets  Maerkeligheder.  Og  saa  den  f01gende  Sommer 
til  Norge.  Hvad  ellers  manglet,  saa  var  da  "hendes 
Skibe  kommet  ind  —  tilsidst",  skrev  hun.  En  liden 
Arv  havde  hnn  ogsaa  faaet.  Hun  havde  isaer  laengtes 
til  Norge,  som  de  ofte  havde  talt  om  og  hvor  jo  heller 
ikke  han  havde  vaeret.  Saa  —  om  et  Par  Aars  Tid  — 
over  Stillehavet  hjem,  hvor  de  vilde  slaa  sig  til  etsteds, 
hvor  de  kunde  sidde  i  Ho  og  Mag  og  —  han  beh0vede 
ikke  at  gj0re  nogen  Verdens  Ting  uden  bare  at  beundre 
og  tilbede  hende  og  de  skulde  blive  de  lykkeligste  Men- 
nesker  i  hele  den  vide,  vide  Verden. 

Pastor  Welde  reiste  sig  og  begyndte  at  traske  frem 
og  tilbage,  frem  og  tilbage.  Nu  vilde  han  bare  taenke 
paa  hende.  Glseden  skj0d  som  varme  B01ger  gjennem 
ham.  Maggie  var  hans. 

Han  maatte  foretage  sig  noget.  Jo,  nu  vilde  han 
ordne  alle  de  Hefterne  for  Bogbinderen.  Det  var  et 
Arbeide,  han  laenge  havde  gruet  for.  Saa  husket  han,  at 
der  var  flere  Breve.  Han  aabnet  dem  og  laeste  og  lagde 
dem  vaek.  Saa  tog  han  fat  paa  Hefterne  og  skulde  vaere 
flittig.  Han  vilde  taenke  paa  Maggie;  men  han  kunde 
ikke  samle  sine  Tanker  om  hende.  Han  indbildte  sig, 
at  han  var  fuldstsendig  rolig  tilsinds;  dog  medens  han 
ordnet  Hefter  og  Blade,  saa  greb  han  sig  i  at  nynne  paa 


—  131  — 

OmkvaBdet    af    en    Sang,    som    Studentsangkoret    ved 
Colleget  saa  ofte  havde  sunget: 

"Come  where  my  love  lies  dreaming 
Dreaming  the  happy  hours  away,  — 
Come  where  my  love  lies  dreaming 
Yes,  is  sweetly  dreaming  the  happy  hours  away." 

Det  havde  vaeret  sunget  baade  som  Solo  og  i 
Kvartet  -  -  hele  Sangen  var  nsesten  bare  dette.  De 
samme  Ordene  i  en  ellevild  Toneleg  idelig  gjentaget. 
Og  ban  nynnede  og  brummede  og  plystrede,  mens  ban 

arbeidet og  saa  steg  det  lidt  efter  lidt  fremfor 

ham  som  i  et  steerkt  og  varmt  Lysskja3r :  Maggie,  Italien, 
Norge,  Palsestina  -  -  bans  Dr0mme,  alle  bans  vildeste 
Dr0mme  —  i  Opfyldelse.  Det  blaa  Brevet  var  N0glen 
til  alle  disse  Eventyrriger  —  ban  og  hende,  hun  og  han. 
Han  maatte  til  at  spadsere  lidt  igjen.  Han  vilde  ud; 
men  da  han  tog  i  D0ren,  saa  husket  han,  at  han  ikke 
kunde  gaa  i  Skjorteaermer  og  saa  tog  han  Frakken  paa — 
og  lagde  den  af  igjen.  Nei,  han  maatte  ud.  Den  friske 
Luft  virkede  som  et  Bad.  Han  kjendte  sig  saa  let  og 
Yarm.  Men  nu  skulde  han  bare  taenke  paa  Maggie.  Dog 
-  han  fik  ligesom  intet  Tag  paa  det.  Han  fors0gte  ac 
forestille  sig  Gjensynet  —  det  gled  bort  som  i  en  Taage. 
Bryllup  —  det  var  som  at  begynde  at  servere  Kaffe  og 
Kage  inden  for  Alterringen  i  Kirken.  Hun,  Konen 
bans  —  Maggie,  Konen  bans ;  Mrs.  Rev.  Welde :  "Kvin- 
deforeningen  m0der  Torsdag  Eftermiddag,  om  Gud  vil, 
bos  Mrs.  Pastor  Welde,"  -  det  var  noget,  —  ja  det 
passet  altsaa  ikke.  Det  h0rtes  aldeles  rav-ruskende 
umuligt  ud. 

Men  hun  elsket  ham  altsaa.  Vilde  vaere  alt  for 
ham,  som  han  vilde  vaere  alt  for  hende.  Hvor  havde  han 


—  132  — 

ikke  dr0mt  om  dette?  Ikke  en  Dag  i  de  sidste  tre  Aar 
uden  han  havde  dr0mt  om  hende  og  hendes  friske 
leende  Mund  og  0inene  med  det  varrae,  kloge  og  dog 
lidt  sk0ieragtige  Glimt. 

Laenge  gik  han  og  drev.  Han  valgte  omhyggelig 
Gader,  hvor  han  troede  han  kunde  vaere  mest  uforstyrret 
og  ifred  med  sine  egne  Tanker.  Og  ret  som  det  var 
fandt  han,  at  han  igrunden  slet  ikke  taenkte  paa 
Maggie.  Han  bare  gik  og  smaanynnet  paa  det  Om- 
kvaed : 

"Come  where  my  love  lies  dreaming" 
\  alle  mulige  og  umulige  Tonearter.  Han  greb  sig  endog 
i,  at  han  indbildte  sig,  at  han  sang  med  Collegets  bedste 
Tenorsangers  Stemme.  Det  var  jo  rent  Bedrageri,  det, 
—  at  laane  andres  Stemme  og  synge  med  —  inde  i  sig. 
Nu  og  da  traf  han  kjendte  og  hilsede  og  talte  om  Veiret 
eller  blev  tiltalt  om  Veiret  og  gav  et  Overbevisningens 
"fine,  fine!"  tilbage.  Og  naar  nogen  slaengte  til  ham  sit 
"how-do-you-do"  eller  "how  are  you"  saa  fik  han  et 
endnu  inderligere  "fine,  how  are  you"  til  Svar. 

Han  skridtede  videre  og  kom  ind  i  en  Gade,  hvor 
en  liden  og  lav  Kirke  laa  indeklemt.  Han  saa  over 
Gaden  til  den  uden  i  0ieblikket  at  huske,  at  det  jo  var 
Mosevigs  Kirke.  Var  det  ikke  Mosevig,  som  netop  holdt 
paa  at  reparere  Trappen  ?  Han  laa  paa  alle  fire  og  havde 
Overalls  paa.  Der  slog  han  en  Spiger  i  og  rodet  efter 
en  anden  i  en  gammel  Vaerkt0ikasse.  Der  gik  en  Pige 
over  Gaarden  og  bort  til  Gjaerdet  for  at  tale  til  ham. 
Hun  kom  kanske  fra  Opvasken;  thi  Kjoleaermerne  var 
opbraettet  og  —  hun  var  da  virkelig  daarligt  klaedt.  Et 
graablegt  Ansigt  og  et  Par  0ine  som  to  svarte  Flaekker ; 
-  men  styg  var  hun  nu  slet  ikke  og  —  det  var  en  frisk 
Latter  han  h0rte.  Han  havde  belt  uvilkaarlig  standset 


—  133  — 

og  nu  havde  hun  set  ham.  Dei  var  kanske  ham,  him  lo 
af .  Han  blev  raed  Mosevig  skulde  vende  sig  om  og  hilse 
nu.  Det  var  jo  ogsaa  dumt  af  ham  at  standse.  Han 
f01te,  at  Mosevig  vilde  kjende  sig  ydmyget,  hvis  han 
skulde  gaa  hen  og  tale  til  ham  nu.  Saa  gik  han  videre. 
Han  vendte  sig  dog  og  saa  sig  tilbage.  Da  saa  han  et 
Far  0ine . 

Han  var  hjemme  igjen. 

Aa  nei,  aa  nei !  om  bare  Maggie  havde  vaeret  fattig, 
saa  han  havde  kunnet  gj0re  noget  for  hende.  Men  da 
havde  hun  vel  ikke  vaeret  Maggie  heller.  Igrunden  var 
han  ganske  overfl0dig  overalt.  Kraefter  havde  han  faat 
og  Lyst  til  at  ta'  i  havde  han  faat  —  en  rent  fortaerende 
Lyst  til  at  10fte  tunge  Ting  og  sligt,  som  laa  nede.  Men 
i  Menigheden  var  alt  faerdigt  og  klappet  og  klart,  Theo- 
logien  laa  fserdig  klappet  og  klar,  Huset  stod  faerdigt, 
Maden  var  fjprdig,  —  J0rgine  gjorde  alt  i  Huset  og  var 
fornaeriret,  fordi  hun  ikke  fik  mere  at  gj0re.  Brooten 
styret  Menigheden,  Mrs.  Thon»pson  Kvindeforeningen 
og  Klokker  Svale  Skolen.  Der  var  ikke  stort  for  ham 
at  gj0re  uden  ligesom  bare  at  underskrive  alt  og  ved 
festlige  Leiligheder  udtale  Menighedens  Tak  og  presi- 
dere  ved  Menighedsm0der.  Det  var  nu  rart,  at  det 
skulde  lage  sig  slig  for  ham,  som  havde  slige  Kraefter 
-  for  Krsefter  havde  han,  selv  om  han  ikke  fik  Brug 

for  dem. Men  Ungdomsforeningon  ?  Ja,  det  var 

dog  noget. 

Hans  Blik  streifet  Brevet  paa  Bordet.  Der  laa 
det  og  det  var  ingen  Dr0m  heller.  Han  aabnet  en 
Skuffe,  hvor  han  havde  nogle  Fotografier  af  hende.  Han 
saa  paa  dem;  men  der  var  intet,  som  fuldtud  lignet. 
Nei,  —  Fotografier  duet  ikke.  Det  var  kun  en  god 


—  134  — 

Fortraetmaler,  som  kunde  faa  frem  Sjaelen  eller  afspeile 
noget  af  S  jaelen  i  et  Billede.  Men  Brevet  var  f  ra  Maggie 
og  Rummet  var  ligesom  fyldt  af  det  —  alt  andet  havde 
tabt  sin  vaesentlige  Betydning.  Og  Reisen  til  Norge  - 
han  og  hende.  Italien  med  de  mange  Minder  og  de 
store  Kunstsamlinger.  Middelhavet,  Graekenland  og 
Palaestina  -  -  hvor  Jesus  havde  vandret  med  sine  Di- 
sciple. Hvorofte  havde  han  ikke  dr0mt  om  disse  Steder 
som  Barn,  --de  Steder,  hvor  Jesus  havde  vanket,  da 
han  vandrede  her  paa  Jorden.  Alt  dette  skulde  han  faa 
af  Maggie  og  han  skulde  faa  hende  ogsaa  og  naar  han 
fik  hende,  saa  fulgte  alt  det  andre  med.  Og  alt  han 
havde  at  gj0re  var  bare  at  vaere  hendes  Tilbeder  —  der 
skulde  ikke  forlanges  mere  af  ham, 

—  "Alt  dette  vil  jeg  give  dig,  hvis  du  vil  falde  ned 
og  tilbede  mig." 

-  Det  kom  som  et  Slag  i  Ansigtet. 

Han  var  kommet  hen  til  Billedet  af  Kristus  for 
Pilatus  igjen.  Der  stod  han  nu  ja,  —  engang  havde 
Jesus  ogsaa  staaet  paa  et  h0it  Bjerg  og  seet  ud  over  al 
Verdens  Herlighed  og  en  havde  sagt:  "Alt  dette  vil 
jeg  give  dig,  om  du  vil  falde  ned  og  tilbede  mig."  Det 
var  nok  noget  andet  at  staa  der  i  P0belhoben  foragtet 
og  bespottet  og  med  en  smertefuld  D0d  for  0inene. 

Hvad  var  nu  Maggie  —  "after  all".  Hun  holdt  af 
ham,  fordi  han  var  stor  og  havde  en  bra  Krop  kanske. 
Det  havde  vseret  sagt  ham  f  0r,  at  han  vilde  vaekke  Opsigt 
paa  en  Boulevard.  Maggie  saa  med  Kunstnerindens 
0ine.  ^Ergjerrig  var  hun  og  maatte  vel  saa  vaere,  om 
hun  skulde  slaa  sig  frem  med  Penselen. 

Og  han  —  Conrad  "Walther  "Welde  —  skulde  vaere 
hendes  Tilbeder,  en  TJdstillingsgjenstand,  ikke  god  for 
nogen  Ting  uden  at  "tilbede"  hende.  —  Men  det  var  jo 


—  135  — 

sagt  i  Sp0g.  Eller  ban  kunde  jo  vedblive  at  vaere  her  — 
hvor  man  igrunden  heller  ikke  havde  stor  Brug  for  ham. 
Men  Jesus  —  ja,  der  var  ikke  mange,  som  syntes  de 
havde  Brug  for  ham  heller.  "Fader,  Fader,  hvi  har  du 
forladt  mig !"  raabte  han,  da  han  hang  paa  Korset.  Som 
Menneske  syntes  han  kanske,  at  hans  Virke  var  forfeilet. 
Endog  Peter  havde  fornaegtet  ham. 

Saa  det  var  ikke  saa  aldeles  sikkert,  at  ens  Virke 
skulde  forf eiles  om  en  endog  selv  kunde  synes  saa,  — 

"J0rgine !" 

"Hvad  er  det?" 

"Jeg  fik  ingen  Kaffe  i  Eftermiddag." 

"Nei,  Pastoren  var  jo  i  Begravelse  og  nu  er  Af  tens- 

maden  fserdig." 

"Det  var  bra.    Jeg  er  virkelig  skrubsulten." 

Han  gik  ud  i  Kj0kkenet  og  stillet  sig  op   med 

Kyggen  mod  den  aabne  D0rs  Kant. 

"H0r  nu,  J0rgine",  sagde  han,  mens  han  stod  og 

svinget  med  D0ren.    "Jeg  saa  i  et  Blad  en  Historic  om 

en  Ksev,  som  var  kommet  i  en  Saks." 
"Kommet  i  en  Saks?" 

"I  en  Raevesaks,  ja.    Og  saa  gnog  den  Benet  af  — " 
"Gnog  Benet  af,  —  nei  nu  har  jeg  aldrig  h0rt  — " 
"Jo,  den  gnog  Benet  af  for  at  komme  10s." 
"Nei  nu  har  jeg  aldrig  — .    Kan  nogen  gj0re  sligt 

da?" 

"Javisst  kan  de  vel  det  —  baade  Dyr  og  Men- 

nesker." 

"Mennesker  ogsaa?    Men  de  faar  da  vel  ikke  noget 

Ben  i  nogen  Raevesaks,  de  vel?" 

"Jo,  det  kan  nok  slumpe  det,  J0rgine.    Men  det  var 


—  136  — 

det,  jeg  vilde  vide,  tror  du,  at  en  slig  Raev  vil  vinde  eller 
tabe  paa  at  gnage  Benet  af  sig?" 

"Det  maatte  mi  gj0re  forfaerdelig  vondt." 

"Vi  snakker  ikke  om  det." 

"Han  vil  nu  frelse  Skindet  da  —  og  det  er  vel  det 
vigtigste  for  Rseven."  J0rgine  lo. 

Presten  lo  ogsaa.    Men  mere  alvorlig  tilf 0iet  han : 

"Ja,  det  var  nu  det,  jeg  vilde  sp0rge  et  forstandigt 
Menneske  om."  Og  saa  drev  han  tilbage  til  Kontoret. 

Gamle  J0rgine  lo. 

-  Om  en  Raev  gnog  Benet  af  sig  —  en  Raev  i 
en  Raevesaks.  Det  var  et  Sp0rgsmaal,  det  ogsaa.  Det 
var,  som  hun  havde  sagt,  to  Slags  Sp0rgsmaal  ogsaa. 
F0rst  slige,  som  det  var  Mening  i  og  dernaest  slige,  som 
det  ikke  var  Mening  i. 

Men  saa  havde  de  jo  ogsaa  meget  at  studere  paa 
disse,  som  skulde  praeke  hver  S0ndag.  Pastor  Wangel 
af  Synoden  havde  studeret,  saa  han  fik  vondt  i  Ryggen 
af  det  og  Pastor  Nilsen  af  Forenede  Kirke  studerede, 
saa  han  glemte  Navnene  paa  Barna.  Det  var  nok  ikke 
underligt,  at  de  kom  med  Sp0rgsmaal.  Men  hvad  kunde 
nn  hun,  et  enfoldigt  Kvindfolk  svare? 

—  En  Rasv,  som  gnog  Benet  af  sig hun  lo 

igjen.     Men  det  kunde  jo  haende,  at  han  havde   sin 
Mening  med  det  ogsaa. 


FJORTENDE   KAPITEL. 

H0sten  var  kommet.  Almetraeeme  og  Egene  rystet 
af  sig  det  visne  L0v  ude  i  Haven.  De  to  store  Popler, 
der  ligesom  stod  paa  Vagt  udenfor  Gjaerdet  og  som 


—  137  — 

Gamlepresten  havde  kaldt  sine  Alterlys,  holdt  sig 
tappert.  Vinden  legte  med  det  visne  L0v  og  feiet  det 
hid  og  did,  trillet  det  sammen  i  Bunker  og  10ste  dem 
op  og  danset  Runddans  med  det.  Indimellem  alt  det 
brune  L0v  hvirvledes  et  hvidt  Papirstykke.  Det  reiste 
sig,  stod  paa  Kant,  lagde  sig  stille  lidt  ligesom  paa  Lur 
for  saa  atter  at  danse  afsted  vildere  end  L0vet,  som  det 
\ar  kommet  sammen  med,  —  bort  til  Gjaerdet  og  saa 
langsmed  det  som  en  forskraemt  Fugl  i  et  Bur,  saa 
saetter  det  pludselig  afsted  mod  en  Traestamme,  som  vil 
det  op  i  Traeet  og  slippe  bort  paa  den  Maade.  Saa 
ligger  det  stille  og  opgivet  en  Stund  —  det  vil  ikke 
mere  nu;  det  ligger  bare  og  skjaelver,  —  nei,  nu  farer 
det  afsted  igjen  med  de  visne  Blade  efter  sig.  Vinden 
vil  ikke  lade  det  ifred  —  nu  vil  det  sandelig  op  efter 
Husvaeggen.  Ja,  det  skulde  J0rgine  se,  at  Papirstykker 
laa  og  danset  i  Prestens  Have.  Slig  var  det  nok  ikke 
hos  hverken  Wangel  af  Synoden  eller  Nilsen  af  For- 
enede. 

Pastor  Welde,  der  netop  var  kommet  tilbage  fra 
et  Sygebes0g,  stod  smilende  ved  Havelaagen  og  saa  paa 
Papirstykket.  Han  gik  hen  og  satte  Paraplyspidsen 
gjennem  det.  "Nu  skal  du  vaere  stille  og  f01ge  med 
mig."  Han  tog  det  op  og  saa  paa  det.  Det  var  et 
Stykke  af  hans  eget  Brevpapir,  det  var  dateret  og  inde- 
holdt  kun  en  eneste  Linie  —  et  paabegyndt  Brev  i  hans 
egne  runde  og  h0ie  Bogstaver: 

"Dear  Maggie: — " 

Et  halvkvalt  Suk  undslap  ham.  Hvorledes  kunde 
dette  vaere  kommet  ud  paa  Marken?  Han  krystede 
Papiret  i  Haanden  og  vilde  kaste  det  ud  i  Gaden.  Saa 
betaenkte  han  sig  og  bar  det  med  sig  ind.  Der  var 
lid  i  Kaminen  nu. 


—  138  — 

Maggie  Cornells  Brev  laa  endnu  ubesvaret  i  Pre- 
stens  Skrivebordsskuffe.  Det  var  ham  en  Kilde  til 
stadig  Selvbebreidelse.  Gang  paa  Gang  havde  han  lagt 
Papir  tilrette  for  at  besvare  hendes  Brev,  men  aldrig 
kom  han  laengere  end  til  Overskrif ten : 

"Kjaere  Miss  Cornell !" 

Og  her  stoppet  det  altid  op  for  ham.  Aldrig  kom 
han  laengere.  Overskriften  likte  han  svaert  godt  og 
kunde  sidde  og  kjaele  med  0inene  omkring  dette 
"kjaere".  Men  saa  stod  Overskriften  ligesom  en  Prop  osr 
staengte  for  det,  som  skulde  komme  efter.  Han  havde 
fors0gt  sig  med  "Miss  Maggie",  "Miss  Cornell"  og 
"Miss  Maggie  Cornell"  med  et  "Dear  Madam"  i  Haelene. 
Men  det  var  jo  rent  umuligt.  Saa  var  han  bleven 
staaende  ved  det  f0rste.  Han  havde  forlaengst  opgivet 
"Kjaere  Maggie",  som  han  begyndte  med.  "Kjaere  Miss 
Cornell"  —  det  tog  Afstand.  Men  saa  kom  han  ikke 
laengere  heller. 

For  tyvende  Gang  sad  han  hjelpe!0s  og  stirret  lidt 
forsulten  paa  denne  sin  Overskrift.  Foran  ham  laa 
Arket  hvidt  og  rent.  Tanken  kredsede  om  dette  hvide 
og  rene  Ark.  Det  var  som  noget  kjendt,  noget  af  hans 
eget  —  noget  som  sagde  alt,  hvad  der  var  at  sige,  naar 
der  stod  "Kjaere  Miss  Cornell"  paa  Toppen. 

Han  taenkte  med  en  viss  Vemod  paa,  at  han  havde 
besmurt  mangt  et  Ark  Papir  med  sine  store  Bogstaver. 
Han  havde  vaeret  f lot  med  Papir  og  f  littig  med  Pennen ; 
men  det  havde  altsammen  angaaet  andre  —  noget  uden- 
for.  Saa  var  det  med  Brevene  til  Hjemmet,  —  de  var 
for  Foraeldrene.  Andre  Breve  var  Forretninger  eller 
Venskabsbreve,  Praekenerne  var  for  Menigheden.  Selv 
havde  han  bare  faat  et  eneste  Ark  at  fylde  ud  —  et 
eneste  Blad.  Og  paa  dette  havde  han  kun  skrevet  tre 


—  139  — 

Ord, bare  tre  Ord  og  alt  andet  var  formeget  eller 

forlidet. 

Og  saa  blev  ban  siddende  med  det  og  kom  ikke 
laengere. 

De  steg  frem  for  ham:  Hans  gamle  Far,  der 
knyttet  saa  store  Forhaabninger  til  ham,  —  hans  Plads 
ved  Alteret,  naar  han  forrettede,  --  hans  Embedsl0fte 

-  og  saa  Menigheden.  Det  var  igrunden  snille 
Folk  allesammen.  De  hilste  paa  ham  og  syntes  at  vsere 
glade,  naar  han  talte  med  dem.  Her  var  saa  meget  at 
gj0re.  Altid  laa  nogle  Syge  og  ventet  paa  hans  Fodtrin 
—  de  sagde  da  ialfald  det  —  saa  var  det  Ungdomsfore- 
ningen,  som  vel  vilde  blive  spraengt  for  alle  Vinde.  Saa 
var  det  Fattige,  som  kanske  vilde  blive  glemt  og  der  var 
rige  Folk  ogsaa,  som  havde  sine  Sorger  og  trasngte 
Tr0st  og  Opmuntring. 

Hans  0ie  traf  Billedet  paa  Vseggen.  Han  var 
bleven  saa  vant  til  at  se  paa  det  mi,  —  og  saa  var  det 
saa  stort,  at  det  altid  faldt  i  0inene.  Og  isaer  faldt 
Hovedfiguren  i  0inene.  Det  kunde  vsere  godt  at  have 
et  sligt  Billede  at  .se  paa,  naar  man  intet  andet  saa  - 
ingen  Udvei  —  og  var  raad!0s. 

Og  da  isser  han,  taenkte  han  videre,  —  en  som  han, 
som  var  ubeslutsom  og  bange  for  at  sige  Nei  og  bar  paa 
en  svag  Vilje  i  en  stserk  Krop.  Det  kunde  vaere  bra  at 
se  paa  det  Billedet.  Der  stod  Frelseren,  som  han, 
Conrad  Walther  Welde,  havde  lovet  at  f01ge,  —  forladt 
og  alene  blandt  alle  disse  forblindede  og  hadefulde 
Mennesker  —  alle  imod  ham.  Hvor  var  de  nu  alle  de, 
som  han  havde  hjulpet  ?  Ti  Spedalske  paa  en  Gang,  de 
Blinde,  de  Vaerkbrudne,  de  Syge,  de,  han  havde  bespist, 
da  de  var  sultne  ?  Var  de  ogsaa  med  og  raabte :  korsf aest 
ham !  Jakob  borte,  Johannes  borte,  Petrus  faerdig  til  at 


—  140  — 

fornaegte  ham,  blot  paa  en  Piges  Sp0rgsmaal, ja, 

kanske  det  nu,  naar  alt  kom  til  alt,  var  det  skjaebne- 
svangre  for  Peter,  at  ban  fik  Sp0rgsmaalet  fra  en  Piges 
Mund.  Men  Jesus  var  forladt  og  trukket  frem  for  en 
verdslig  Domstol  for  at  blive  d0mt  efter  andre  Love, 
andre  Forudsaetninger  end  de,  som  gjaldt  for  ham  og  i 
bans  Rige.  Var  det  ikke  saa  ogsaa  i  vor  Tid  ?  Var  det 
ikke  nok  af  dem,  som  fornsegtet  ham  i  sit  Liv  ialfald 
om  ikke  med  Laeben?  Det  med  Laeben  var  nu  ikke  det 
vserste.  Det  var  jo  netop  dem,  som  havde  bekjendt  ham 
med  Laeberne,  som  havde  stukket  sig  grundigst  vaek. 
Vaek  var  de,  naar  det  gjaldt,  naar  det  rigtig  gjaldt.  Og 
blandt  andre  forstukne  —  Troeshelte,  der  skulde  staa  og 
kose  sig  ved  Ilden  i  Yppersteprestens  Gaard,  medens 
Jesus  blev  f0rt  forhaanet  forbi,  skulde  ogsaa  Conrad 
Walther  Welde  --  Manden  med  det  lange  Navn  —  ja, 
de  lange  Ben  ogsaa  -  -  vaere :  Til  Maggie :  "Du  kan 
da  forstaa,  at  jeg  maatte  vaelge  dig."  Til  Far  og  Mor: 
"Embedet  maa  jeg  give  op  for  Maggie !"  Til  Samfun- 
det:  "Jeg  f01er  mig  uskikket  og  udygtig  til  at  varetage 
og  r0gte  mit  Kald."  Det  var  bedst  at  slaa  en  liden 
Skr0ne  i  Samfundet.  Til  Menigheden,  til  de  Faar,  som 
han  var  sat  til  at  vogte :  "Jeg  holder  meget  af  Eder  og 
beklager,  at  jeg  ikke  Isengere  kan  betjene  Eder,  da  Om- 
staendighederne  kraever,  at  jeg  opgiver  min  Gjerning 
som  Prest."  Det  var  bedst  at  slaa  en  diger  Skr0ne  i 
dem. 

Der  steg  frem  for  ham  en  Dr0m  fra  hans  Barndom. 
Naar  Faderen  havde  samtalt  med  Embedsbr0dre  i 
Hj  emmet  om  den  frembrydende  Vantro,  om  Slapheden 
i  Liv  og  Laere  endog  inden  lutherske  Menigheder,  om  de 
triste  Udsigter  for  Kristi  Menighed  -  -  Storml0bene 
mod  den  udenfra  og  Undergravningen  indenfra  --da 


—  141  — 

havde  han  knyttet  sine  smaa  Hsender.  ISTaar  han  blev 
stor,  saa  skulde  han  gaa  ud  og  kjaempe  som  de  gamle 
Korsfarere.  Den  ene  efter  den  anden  af  Fiendens 
Vseldige  skulde  han  med  velrettede  Lansest0d  styrte  i 
Gruset  og  fra  den  betrsengte  lutherske  Kirke  skulde  der 
lyde  et  stort  Eaab  af  Glaede.  Hvem  var  det,  hvem  er 
det?  Han  skulde  vende  Hesten  og  de  skulde  faa  se, 
hvem  det  var:  Conrad  Walther  Welde  -  -  S0n  til 
Pastor  Welde. 

Det  var  dengang,  da  han  havde  forestillet  sig  en 
Kanip  med  blanke  Vaaben  som  under  Korstogene  eller 
i  Trediveaarskrigen.  Nu  var  alt  dette  forbi.  Tilbage 
stod  Pastor  Welde  --  unge  Welde  —  reed  for  at  for- 
naerme  nogen,  h0flig,  ydmyg,  bange  for  at  slaa  til,  - 
fordi  det  kunde  smerte  nogen. 

Men  —  her  stod  —  paa  den  anden  Side  —  Maggie. 

Det  var  hende,  bare  hende,  —  bare  en  —  lidt  vilter 
Pige  —  uden  andet  Krav  paa  ham  end  det,  at  hun  vilde 
have  ham.  Lidet  kunde  han  gj0re  for  hende.  Hun  stod 
der  faerdig  til  at  gj0re  en  hel  Del  for  ham  —  bare  for 
ham.  Eeiser  i  fremmede  Lande,  —  Nydelser  af  alle 
Slags,  —  de  to  og  bare  de  to.  Hun  skulde  give  ham  alt 
dette,  naar  hun  bare  fik  ham  —  for  sig  selv  alene.  Og 
hvor  gjerne,  --  hvor  gjerne  slog  han  ikke  til?  Tungt 
veiet  dette  smilende  Pigeansigt  og  disse  leende  0ine, 
selvom  Smilet  var  flygtigt  og  0inene  heller  ikke  altid 
kunde  le.  Saa  flygtigt  som  alt  dette  var,  saa  suget  det 
sig  fast  i  ham  og  lammet  bans  Haand,  naar  han  skulde 
-  slaa  hende  med  den,  ja.  Det  var  det,  han  skulde  og 
som  han  ikke  havde  Kraft  til  at  gj0re. 

Og  hvorledes  kunde  han  slaa  ?  Haanden  vilde  bare 
kjaertegne.  Stryge  hende  over  Haaret,  tage  hende  om 
Livet  og  trsekke  hende  med  Jubel  ind  til  sig. 


—  142  — 

"Alt  dette  vil  jeg  give  dig,  —  hvis  du  vil  falde  ned 
og  tilbede  mig." 

Det  gamle  Kujoneri !  Taarer  i  disse  snrakke  0ine, 
som  havde  leet  imod  ham  endog  i  Brevet.  Kanske  hun 
i  kraenket  Stolthed  vilde  styrte  sig  ud  og  drukne  i  den 
fine  Verdens  Malstr0m,  hvor  hun  kanske  kun  ved 
Tanken  paa  ham  havde  formaaet  at  holde  sig  oppe. 
Havde  han  ikke  selv  sat  hende  paa  disse  Tanker?  Var 
der  ikke  Ansvar  ogsaa  ved  dette? 

Men  om  saa  var?  Hvad  Vederlag  kan  et  Men- 
neske  give  for  sin  Sjael  ?  Om  hun  b0d  ham  den  ganske 
Verden,  og  det  gjorde  hun  jo  paa  et  Vis,  —  hvad  gavnet 
saa  dette,  hvis  han  tog  Skade  paa  sin  Sjael? 

Og  det  vilde  han  gj0re  ved  at  10be  bort  fra  den 
Gjerning,  som  han  var  kaldt  til. 

Dog  —  var  kanske  ikke  dette  om  "Skade  paa  sin 
Sjsel"  bare  en  Talemaade.  Der  laa  noget  bagenfor  som 
lod  ham  ane,  at  netop  det  at  skyve  Maggie  fra  sig,  det 
var  at  tage  Skade  paa  sin  Sjsel,  det.  Han  turde  naesten 
ikke  tsenke  paa  det. 

Montro,  om  det  ikke  var  en  Smule  Egenkjaerlighed, 
tsenkte  han.  Han  begyndte  at  bli  —  eller  f01e  sig  noget 
af  en  some-body  han  ogsaa  nu.  Han  var  glad  i  Menig- 
heden  og  Arbeidet  og  kvidde  sig  for  at  give  det  op  nu, 
da  det  tegnede  saa  godt. 

Det  var  kanske  Kujoneri.  Naar  hun  viste  ham  al 
Verdens  Herlighed  og  sagde:  "Alt  dette  vil  jeg  give 
dig/'  saa  var  han  for  f eig  til  at  tage  imod  og  for  f eig  til 
at  sige:  "Vig  bag  mig  --  Maggie!" 

"Kjaere  Maggie !" 

Han  havde  da  stor  nok  Krop  —  og  Kraef  ter.    Han 


—  143  — 

reiste  sig  op  og  begyndte  at  gymnasticere  med  Armene. 
Jovisst  havde  Vorherre  givet  ham  en  god  Krop,  selv  om 
han  gjorde  sig  liden  Nytte  af  den.  Han  saa  sig  spei- 
dende  om  i  Rummet,  om  der  skulde  vaare  noget  tungt 
at  pr0ve  sig  paa.  Der  stod  Sofaen.  Der  steg  et  Billede 
f rem  for  ham  af  to  psesende  Maend,  som  bar  den  ind,  da 
den  blev  bragt  fra  Butikken.  Han  b0iet  sig,  fattede 
om  Hovedenden  og  stemte  den  mod  Brystet.  Sandelig 
var  den  tung  ogsaa.  Han  kjendte,  hvorledes  Musklerne 
knyttet  sig  i  baade  Arme  og  Ben  og  det  ordentlig 
kildrede  i  Ryggen.  En  Blodstr0m  skj0d  ham  op  i  Ansig- 
tet,  idet  han  10ftet  hele  Sofaen  op  efter  den  ene  Ende. 
Han  lod  den  dumpe  ned  igjen  og  trak  den  frem  og 
besaa  den  paa  alle  Kanter.  Saa  tog  han  den  paa  Midten 
og  10ftet  den  og  holdt  den  lidt.  Saa  husket  han,  at  han 
havde  seet  en  Expressmand  baere  en  saadan  paa  Ryggen. 
Han  reiste  den  paa  Ende  og  satte  Ryggen  indunder  og 
10ftet  den.  Den  var  ikke  tung.  Han  lod  den  humpe 
lidt.  Da  han  skulde  saette  den  ned,  saa  skede  det  med  et 
Dunk,  —  mere  af  Forskraekkelse  end  af  Uf orsigtighed ; 
thi  i  D0ren  stod  J0rgine  med  begge  Hsender  op!0f tede : 
"Gud,  Herre  Himmelens  og  Jordens  Skaber"  udbr0d 
hun  og  fik  ikke  sagt  mere.  Det  saa  ud,  som  hun  skulde 
daane  af,  da  hun  saa  Presten  med  Sveden  str0mmende 
nedad  Ansigtet  staa  paa  Kontoret  med  Sofaen  paa 
Ryggen. 

Det  tog  nogle  0ieblikke,  f0r  Welde  fik  samlet  sig. 
Han  var  r0d  og  ivrig.  "Jeg  holder  paa  at  pr0ve  Krsef- 
terne  mine.  Der  er  ingen,  som  ved,  hvor  staark  jeg  er. 
Den  Sofaen  10fter  jeg  som  ingenting.  Sset  dig  i  den 
Stolen  der,  —  nei  den,  den  er  stserkere.  Saa  ja.  Nei, 
vser  ikke  bange.  Sid  bare  stille.  Nu  ja,  saa  10fter  vi 
baade  J0rgine  og  Stolen  paa  rake  Arme." 


—  144  — 

J0rgine  skreg  h0it  og  lo  ogsaa  og  klamret  sig  til 
ham,  da  ban  10ftet  Stolen. 

Og  hendes  korte,  stakaandede  Latter  h0rtes  ud 
igjennem  alle  Eummene  paa  hendes  Vei  til  Kj0kkenet. 
Var  ikke  Welde  gal,  saa  blev  han  det  vel.  Men  saa  var 
han  jo  bare  Gutten  at  regne  —  en  Ungdom  bare  —  og 
en  saadan  kunde  finde  paa  baade  det  ene  og  det  andet. 
Det  var  godt,  at  han  havde  et  gammelt  Menneske  om 
sig  -  -  om  ikke  "gammelt",  saa  aeldre  Menneske  da 
ialfald.  Forresten  saa  var  det  jo  ikke  Aarene  det  kom 
an  paa  saameget  heller.  J0rgines  rynkede  Hsender  for 
op  til  hendes  Kinder.  De  var  varme.  Hun  knyttede 
Forklsedet  strammere  om  sig. 

Pastor  Welde  sad  paa  Kontoret  og  pustede  ud. 
Sveden  havde  begyndt  at  str0mme  under  hans  voldsom- 
me  Gymnastik,  og  nu  var  det  bare  at  t0rke  og  t0rke  vaek 
-  Haender  og  Ansigt.  Han  var  kommet  i  Ligevaegt 
igjen  og  saa  belt  forn0iet  bort  paa  Sofaen.  At  han  da 
ikke  havde  tsenkt  paa  det  f0r.  Han  aabnede  et  Vindu. 

Denne  store,  d0de,  dvaske,  flade  Gjenstand.  Den 
var  bare  en  Fristelse  til  at  vaere  doven.  Han  gik  hen  og 
lagde  sig  paa  den  og  strakte  sig  ud  med  et  rent  syndigt 
Velbehag.  For  engangs  Skyld  havde  han  kjendt  sig 
legemlig  traet.  Det  var  et  usigeligt  Velbefmdende. 

Han  laa  en  god  Stund  med  Haenderne  under 
Hovedet.  Det  var  bare  noget  T0v  dette  med  at  hans 
Hjerte  ikke  var  staerkt,  et  Paaskud  for  at  gj0re  Prest 
af  ham.  Var  der  noget  som  kraevet  et  staerkt  Hjerte- 
maskineri,  saa  var  det  Prestens  Gjerning.  Ind  gjennem 
det  aabne  Vindu  kom  en  frisk  Luftning  af  d0dt  og 
d0ende  Planteliv. 


—  145  — 

FEMTENDE  KAPITEL. 

Hele  H0sten  og  Vinteren  igjennem  havde  Menig- 
heden  vokset  stserkt  og  S0gningen  til  Gudstjenesterne 
havde  vseret  stor.  Pastor  Welde  var  glad.  De  sjselelige 
Kampe  som  han  havde  udkjgempet  alene  og  paa  sit 
Kontor  havde  uddybet  hans  F01elsesliv.  Visstnok 
udarbeidet  han  fremdeles  sine  Praekener  med  den  samme 
Omhu  som  tilforn;  men  der  var  dog  kommet  mere 
Varme  og  Inderlighed  i  hans  Forkyndelse  selv  om  han 
ikke  som  Taler  naaede  op  til  Gamlepresten. 

Med  den  voksende  Menighed  kom  voksende  An- 
seelse.  Ved  Vaarvalget,  da  der  var  Sp0rgsmaal  om 
Saloonerne  skulde  stemmes  ud,  saa  var  han  den  ledende 
i  Kampen.  Da  han  paa  et  Massem0de  talte  paa  Tysk 
for  Tyskerne  efterat  have  holdt  en  Indledningstale  paa 
Engelsk  f0rst  og  saa  tilslut  henvendte  sig  i  det  norske 
Sprog  til  sine  egne  Landsmsend,  saa  sad  de  amerikanske 
Prester  som  himmelfaldne. 

Bladene  ber0mmet  ham,  de  bedste  Kredse  i  Byen 
stod  ham  aabne  og  om  det  saa  var  Bankchef  Brooten, 
saa  begyndte  han  at  f01e  sig  noksaa  ubetydelig  ved 
Siden  af  den  popnlsere  Prest. 

Paa  Welde  selv  var  der  ingen  Forandring  at  se. 
Han  gik  sine  Ture  lige  ulastelig  og  korrekt  og  hilste 
alle  med  den  samme  Hensynsfuldhed. 

Det  havde  dog  vakt  nogen  Forargelse,  at  han  kunde 
gj0re  Selskab  for  slige  Folk  som  Ole  Narvesen  og  hans 
Kone  og  Mrs.  Andrew  Thompson  og  hendes  Mand.  Alle 
vidste  jo,  hvad  Slags  Mand  Ole  var  -  -  eller  rettere : 
havde  vaeret.  Nu  var  han  jo  Formand  i  den  nystiftede 
Afholdsforening  og  gik  allerede  og  hovmodet  sig,  fordi 


—  146  — 

han  troede  sig  bedre  end  andre.  Men  man  vidste  da 
Gudskelov  hvad  han  havde  vaeret  og  noget  Selskab  for 
Presten  Welde  kunde  det  nu  ikke  vaere.  Saa  var  det 
Doktor  Spohr,  som  var  baade  Fritaenker  og  Frimurer. 
At  Pastoren  tilbragte  hele  Aftener  til  langt  paa  Nat  hos 
Doktoren,  det  vidste  alle.  Men  hvad  han  kunde  gj0re 
der,  —  se  det  var  noget  andet. 

Fremdeles  var  det  bans  Deltagelse  i  Totalafholds- 
foreningen.  Der  var  bleven  laget  Vigtigperer  ud  af 
nogle  af  Menighedens  Drankere,  det  var  nok  saa  sin 
Sag;  men  de,  som  var  igjen,  var  bare  bleven  vaerre.  Og 
i  denne  Forening  var  der  baade  Baptister  og  Metho- 
dister.  Nogle,- som  ikke  var  d0bt  og  andre  som  var  d0bt 
aldrig  saa  mange  Gange.  Og  der  havde  han  talt  og  did 
havde  han  tmkket  Menighedens  praegtige  Sangkor.  Han 
havde  ogsaa  villet  lade  dem  faa  Kirkens  Basement  for 
sine  M0der;  men  det  havde  de  da  Gudskelov  faaet 
forhindret.  •  Brooten  vilde  ikke  vide  af  Politik  i  Kirken. 

Men  saalaenge  Menigheden  trivedes,  saa  var  det  jo 
bra.  Denne  solide  Prop  staengte  Misn0ien  inde.  Alle 
var  enig  i  det,  at  han  havde  Trsek  paa  Folk. 

Men  ligevel  laa  Misn0ien  og  aad  om  sig  i  det 
skjulte.  Der  var  Maend  i  Menigheden,  som  f0r  havde 
givet  femti  Dollars  om  Aaret  og  som  under  Gamlepre- 
sten  desformedelst  havde  vaeret  h0it  agtede  men  som  nu 
fandt  sig  tilsidesat  for  en  Fyr  som  Ole  Narvesen,  der 
naesten  aldrig  havde  kunnet  betale  sit  Mindstebidrag 
paa  to  Dollars  om  Aaret.  Nu  kneb  de  af  og  skrev  sig 
for  seks  eller  tolv  Dollars  Aaret.  Saa  blev  det  trods  A 
Fremgang  alligevel  Smalhans  i  Menighedens  Kasse. 
Menighedens  ^Eldste  trak  paa  Skuldrene  og  blikkede 
smerteligt  og  forstaaelsesfuldt  til  hverandre.  Det  var 
denne  Afholdsforeningen  og  TJngdomsforeningen  med 


—  147  — 

alle  sine  Fester  og  Greier,  som  trak  Pengene  fra  Folk, 
saa  de  snart  intet  havde  igjen  til  at  opholde  Guds 
Kirke  med. 

Welde  forstod  intet  af  dette.  Han  saa  kun  serb0dige 
og  venlige  Ansigter.  Han  levet  og  aandet  i  al  denne 
Trivsel.  Kun  f01te  han  sig  selv  uvaerdig  til  at  regne 
det  som  sin  Fortjeneste.  Han  troede  fuldt,  at  det  var 
Saeden,  Guds  Ord,  som  bar  Frugt  og  han  var  lykkelig, 
at  han  fik  gaa  og  stelle  med  alt  dette  og  r0gte  og  pleie, 
saa  godt  han  forstod  det.  Det  var  Solskinsdage. 

Med  Mosevig  var  det  gaaet  daarligt  gjennem  Vin- 
teren  og  slettere  blev  det  efterhvert.  Sygdom  st0dte  til, 
og  da  den  var  vel  overstaaet,  saa  havde  han  vanskeligt 
for  at  samle  sin  Flok  igjen.  De  betalte  nok  sin  Del  af 
Prestel0nnen,  men  de  s0gte  til  Weldes  Kirke.  For  nogle 
var  det  nsermere  —  andre  undskyldte  sig  med  noget 
andet. 

Det  voldte  Pastor  Welde  nu  en  naesten  fysisk 
Smerte  at  m0de  Pastor  Mosevig  paa  Gaden.  Den  knuv- 
lede  Skikkelse  blev  stadig  mere  kroget,  Dragten  mere  og 
mere  slidt.  Engang,  da  han  havde  siddet  sammen  med 
ham  paa  Platformen  paa  et  No-License  M0de,  havde 
han  set,  at  der  var  faldt  ind  et  Stykke  i  Albuen  paa 
hans  sorte  Frak.  Det  kunde  tydelig  sees,  at  ikke  en 
Skrsedder  havde  gjort  det.  Kanske  Konen  havde  gjort 
det.  Welde  havde  f01t  en  kvaelende  Fornemmelse.  Det 
var  nok  en  stor  Dag  for  Mosevig  at  faa  sidde  paa  Plat- 
formen i  Byens  st0rste  amerikanske  Kirke.  Og  saa 
havde  Konen  lappet  og  gjort  Skraedderkunster  med 
Frakken  for  at  Manden  skulde  vsere  praesentabel.  Kanske 
sad  hun  nu  nede  i  Forsamlingen  og  havde  set,  at  han 
havde  faaet  0ie  paa  Lappen. 

Han  havde  f0rst  selv  faaet  Plads  ved   Siden  af 


—  148  — 

Dommer  Stewart,  som  skulde  lede  M0det;  men  saa 
havde  ban  trukket  sin  Stol  bort  og  sat  sig  ved  Siden  af 
Mosevig.  De  norske  Presterne  burde  sidde  sammen. 
Men  Mosevig  havde  rykket  sig  lidt  vaek.  Han  havde 
set  paa  ham  og  havt  det  samme  forknytte  og  hjelpe!0se 
Udtryk  i  Ansigtet,  som  Welde  havde  lagt  Mserke  til 
f0r.  Nu  forstod  ban  det.  Mosevig  havde  f01t  sig 
generet  ved  at  ban  kom.  Nu  faldt  ban  rent  igjennem 

i  sin  gamle  Kjole tiltrods  for  at  Konen  havde  havt 

sligt  Mas  med  den.  Welde  vilde  have  talt  til  ham  — 
kammeratsligt,  saa  alle  kunde  se,  at  de  var  Embeds- 
br0dre ;  men  der  var  noget  respektindgydende  ved  denne 
Luvslidthed  ogsaa.  Welde  f01te  sig  foragtet  i  sine  fine 
Klaeder  —  og  med  Kette.  Talte  de  ikke  det  samme 
Guds  Ord?  Tjente  de  ikke  den  samme  Herre? 

Men  det  vaerste  var  at  h0re  ham  sukke  og  se  ham 
sidde  og  nrnmle  med  den  store  fremstaaende  Mund 
inde  i  det  glisne  Skjaeg.  Der  laa  noget  og  spraengte 
paa  inde  i  denne  Mand  —  noget  som  gjorde  ondt,  for- 
faerdelig  ondt,  og  som  Gud  saa  og  h0rte  oppe  i  sin 
Himmel. 

Og  ban  kunde  ikke  blive  ham  kvit.  Mosevig 
dukket  op  for  bans  Bevidsthed,  medens  ban  stod  paa 
Praekestolen,  naar  ban  var  i  Ungdomsforeningen,  paa 
Gaden  eller  naar  ban  sad  koselig  oppe  bos  Doktor  Spohr 
og  spillet  Whist  sammen  med  ham  og  bans  danskf0dte 
Hustru,  der  kunde  haandtere  en  "Blindmand"  eller 
"Blindkone",  som  de  var  enig  om  at  kalde  det,  med  stor 
Suffisance  og  lave  op  det  deiligste  Fad  med  Sm0rre- 
br0d,  som  de  efter  dansk  Skik  sad  og  napsede  af 
under  Spillet,  medens  Pigen  ventede  med  Kaffen. 
Mosevig  dukkede  frem. 


—  149  — 

Welde  dr0mte  undertiden  om  ham  —  at  ban  br0des 
med  ham  for  sit  Liv.  Han  saa  det  rasende  og  for- 
dreiede  Ansigt  —  han  vilde  holde  ham  fast,  —  vise, 
hvor  staerk  han  var.  Men  saa  blev  ligesom  Mosevig 
borte  og  det  var  et  Barn,  —  et  hjelpe!0st  og  forgraedt 
Barn,  som  han  havde  kjsempet  med.  Engang  dr0mte 
han,  at  han  stod  foran  Alteret  og  forrettede.  Kirken 
var  fuld  af  Folk.  Sangkoret  faldt  ikke  ind,  som  det 
skulde,  med  sit:  "Og  med  din  Aand."  Han  saa  derop 
og  saa  var  der  blot  en  Kone  med  et  Barn  paa  Armen. 
Da  han  skulde  se  ud  over  Forsamlingen,  saa  var  der 
ingen  Folk  -  -  bare  Klasder.  Der  laa  Frakker  og 
Hatte,  Damekaaber  og  Sjale  --  Baenkene  var  fulde  af 
Klaeder;  men  nede  ved  D0ren  stod  Mosevig  og  slog 
sig  for  sit  Bryst  og  sagde  "Gud  vsere  mig  arme  Synder 
naadig".  I  Dr0mmen  havde  Welde  f01t,  at  dette  gjorde 
Mosevig  for  at  anklage  ham  og  han  vilde  gaa  ned  til 
ham  og  lede  ham  op  til  Alteret,  —  han  skulde  vsere 
aedelmodig.  Men  han  fik  F0dderne  viklet  ind  i  Klaeder 
og  faldt.  Klaederne  vokste  om  ham  i  store  Hauge,  som 
han  maatte  klyve  over.  Det  var  bare  Klseder,  Klaeder 
allevegne.  Da  forstod  han,  at  dette  ikke  var  Kirken, 
—  han  var  kommet  ind  i  Wilberg  &  Thompsons  store 
Klaedeslager  og  Mosevig  var  den  eneste,  som  kunde 
hjelpe  ham  ud.  !Shi  laa  han  og  kavet  og  holdt  paa  at 
kvaeles. Saa  havde  han  vaagnet  i  Sved  og  Angest. 

Men  han  husket  ogsaa  en  anden  Dr0m.  Han  var 
i  Xorge,  —  han  vidste,  det  maatte  vaere  i  Norge.  Det 
var  syttende  Mai  og  han  skulde  holde  Tale.  Han 
vilde  saa  gjerne  ogsaa  men  var  uforberedt.  Han  kunde 
ikke  teenke  paa  noget  at  sige;  men  i  Angsten  for  dette 
blandet  sig  en  stor  Glaede,  at  han  var  i  Norge,  i  sine 
Barnedr0mmes  Land,  hvor  alle,  endog  B0rnene,  talte 


—  150  — 

Norsk.  Og  der  var  varmt  Solskin  og  bans  Hjerte  var 
fuldt  af  Lov  og  Pris.  Der  vaiede  Flag  paa  alle  Hauge 
og  Haugene  var  som  store  graesklaedte  Bluffer.  Men 
Veiene  var  onde.  Han  maatte  klyve  over  store  Sten- 
mure  og  kunde  ikke  skj0nne,  hvordan  Folk  kunde 
komme  frem.  Saa  fandt  ban  sig  staaende  paa  en  Miir 
saa  h0i,  at  ban  ikke  kunde  komme  ned.  Saa  blev  ban 
rtngstelig.  Han  skulde  jo  frem  for  at  holde  Tale.  Der 
var  en  stor  Forsamling  nogetsteds,  som  ventet  paa  ham 
og  her  stod  ban  og  kom  ingen  Vei. 

Saa  kom  ban  til  at  huske  paa  et  Ord:  "Kast  dig 
ned;  thi  det  staar  skrevet,  at  ban  skal  sende  sine  Engle 
om  dig,  at  du  ikke  skal  st0de  din  Fod  paa  nogen  Sten." 
Saa  gik  ban  ud  paa  Kanten  og  begyndte  at  skulle  klatre 
ned,  skj0nt  ban  vel  vidste,  at  der  var  lidet  at  holde 
sig  i.  Saa  glap  Taget  og  ban  svavede  let  ned  og  slog 
sig  ikke,  —  ban  var  lige  i  Festvrimlen.  Han  skj0nte, 
at  ban  havde  holdt  Talen  og  vidste,  at  ban  havde  talt 
om  baade  den  borgerlige  Frihed  og  den  Frihed,  som 
skjasnkes  ved  Jesus  Kristus.  Hvor  og  naar,  —  det 
forstod  ban  ikke;  men  ban  skj0nte,  at  Talen  havde 
ban  holdt.  Og  der  var  Far  og  Mor.  Far  saa  saa  for- 
n0iet  og  stolt  ud  og  Mor  var  der.  Og  dette  var  Norge. 
Han  var  saa  glad.  Han  vilde  give  Smaagutterne  Penge ; 
thi  de  var  visst  alle  f attige ;  men  da  ban  skulde  gribe  i 
Lommen,  saa  var  den  torn;  men  ban  vilde  give  bort 
noget  andet.  Han  husket  sin  Pennekniv  med  Perle- 
mors  Skaft.  Han  greb  efter  den,  men  fandt  Lommen 
fuld  af  Jord.  Han  ledte  i  andre  Lommer  -  -  de  var 
ogsaa  fulde  af  Jord.  Han  kunde  nasten  graede  over, 
pt  ban  intet  havde  at  give  disse  Smaagutterne,  som  stod 
og  ventet  paa  noget  og  greb  atter  i  Lommerne,  men 
der  var  bare  Jord.  "Jeg  bar  intet  med  mig,  Gutten 


—  151  — 

min",  sagde  han  til  den  nsermeste;  "men  jeg  bar  en 
fin  Kniv  med  Perlemors  Skaft,  som  du  skal  faa,  og  jeg 
har  Penger  og  morsomme  B0ger  og  mange,  mange 

Ting" men  saa  skj0nte  han,  at  Gutten  ikke  var 

tilfreds  med  det  og  saa  tog  han  ham  op  til  sig  og  skulde 
10fte  ham  h0it  iveiret  og  vise  ham,  hvor  stserk  han  var; 
-  —  men  saa  fik  han  nok  et  tungt  L0ft;  thi  han 
magtet  ham  ikke.  Saa  knselte  han  ned  og  trykket  ham 
ind  til  sig  og  kysset  ham  -  -  —  og  saa  saa  han,  at  det 
var  Mosevig  og  at  de  to  var  alene  og  mi  grsed  han  af 
en  Glaede,  som  han  ikke  kunde  forklare  sig. 

Slig  sled  Pastor  Welde  med  sine  Dr0mme  om  Nat- 
ten  og  sine  Tanker  om  Dagen.  Denne  knuvlryggede 
luvslidte  Presten  lod  ham  ikke  ifred. 


En  Aften  havde  nogen  paa  Ungdomsforeningens 
M0de  med  en  Hvisken  og  et  Sideblik  fortalt  ham,  at 
Datter  til  Pastor  Mosevig  var  paa  M0det.  Han  havde 
kastet  et  nysgjerrigt  Blik  did  og  set  en  graableg  Jente 
med  en  noksaa  aflaegs  Hat  og  med  en  tynd  Boa  over  de 
smale  Skuldre.  Saa  det  var  hende?  Han  maatte  lure 
sig  til  at  se  did  ret  som  det  var,  —  det  var  altsaa  hende. 

Han  kunde  ikke  faa  sine  0ine  fra  Pigen.  Det 
var  som  en  Gjffildsfordring,  en  Kegning,  som  blev  prs- 
senteret,  —  som  vilde  han  pr0ve  at  finde  Summens 
St0rrelse  ud. 

Han  vilde  gaa  og  hilse  paa  hende  og  vise,  at  han 
tog  Hensyn  til  hende,  fordi  hun  var  Pastor  Mosevigs 
Datter.  Men  efter  nogen  Grublen  forstod  han,  at  dette 
let  kunde  mistydes.  "Han  kommer  vel  snart  Gameln 
sj01  ogsaa  nu",  havde  hans  Sidemand  hvisket  fortrolig 
og  triumferende.  Pastor  Welde  f01te  kun  Ubehag  ved 


—  152  — 

det;  —  forresten  var  det  vel  intet  rart  i,  at  Jenten 
s0gte  did,  hvor  al  Ungdommen  var.  Der  var  vel  kanske 
en  Gut,  som  hun  ventet  at  traeffe  her.  Han  vilde  lade 
som  ingenting. 

Men  da  M0det  var  endt  og  han  haandhilste  med 
tndel  af  Ungdommen  nede  ved  D0ren,  saa  stod  hun 
pludselig  ligeved.  Han  rakte  hende  Haanden  og  fik  fat 
paa  en  maerkelig  skjaelvende  og  varm  liden  Haand,  som 
gjorde  ham  forlegen:  "Miss  Mosevig,  —  om  jeg  ikke 
tager  feil",  sagde  han.  Hun  blev  blussende  r0d  og  trak 
Haanden  til  sig.  Han  blev  aengstelig,  at  nogen  skulde 
set  det,  og  vendte  sig  og  hilste  paa  andre,  som  han 
endog  havde  hilst  paa  f0r.  Det  slog  ham  som  noget 
maerkeligt,  at  der  var  ingen  Haand  som  hendes.  Det 
maatte  vaere  en  Hallucination,  fordi  han  havde  taenkt 
saameget  paa  Faren,  tenkte  han. 

Naeste  M0de  saa  han  ef  ter  hende ;  men  hun  var  der 
ikke.  Det  paaf 01gende  M0de  var  hun  der ;  men  hun  gik, 
f0r  det  var  slut.  Han  lagde  Mserke  til,  at  hun  nu  havde 
en  flunkende  ny  Kaabe.  Det  var  varmt  i  Lokalet;  men 
hun  sad  med  Kaaben  tilknappet.  Sammen  med  et  Par 
Veninder  f  ra  Mosevigs  Menighed  kom  og  gik  hun  noksaa 
ubemaerket.  De  sad  for  sig  selv  disse,  som  fremmede 
Fugle  trukket  til  af  det  staerke  Lys,  som  straalede  ud  f  ra 
den  vakre  og  glade  Ungdomsskare  i  Weldes  Menighed. 

Der  var  faa  eller  ingen,  som  talte  til  dem  og  de 
blev  borte  ligesaa  ubemaerket,  som  de  kom. 

Vinteren  gik  og  Welde  begyndte  atter  at  gj0re 
sine  regelmaessige  Spadserture  op  til  M011edammen,  naar 
Vaarbl0den  ikke  var  for  slem. 

Det  var  morsomt  at  se  T0mmerstokkene  komme 
drivende  og  stable  sig  sammen.  Maendene  stod  med 


—  153  — 

sine  lange  Hager  og  med  velrettede  St0d  f0rte  de  Stok- 
kene  ind  i  forskjellige  Laenser.  Nogle  blev  sendt  over 
Fossen.  De  andre  skulde  vente  paa  Tur.  Nu  og  da 
jog  de  Hagen  i  et  Stykke  Ved  og  10ftet  det  op  paa 
Kloppen.  Det  skulde  de  have  selv.  Og  T0mmeret 
kom  drivende  trsegt  men  faerdigt.  Den  samme  Skjaebne 
ventet  alle  disse  Stokkene.  Der  skulde  blive  Bygninger 
af  dem  omsider.  Og  fordi  der  laa  opsparet  endel  af 
forudgaaende  Aars  Sollys  og  Solvarme  i  dem,  saa  skulde 
intet  gaa  tilspilde.  Endog  Affaldet  skulde  afgive 
Varme  og  Lys  paa  noget  Hjems  Arne. 

Var  det  ikke  saa  med  Menneskene  ogsaa?  Laa 
der  ikke  ogsaa  hos  dem  noget  opsparet  Guds  Algodhed, 
som  kunde  bruges?  Men  nogle  Stokke  sank.  Andre 
blev  liggende  afsides  og  raadne.  Da  var  det  nogens 
Feil  —  nogen  havde  ikke  passet  paa.  Da  havde  de  dog 
vokset  forgjaeves. 

Saa  tsenkte  Pastor  Welde,  og  de  m0rke  Stokkene 
fik  Liv  og  Mening. 

Det  var  lige  ved  Svingen,  at  ban  traf  hende.  Han 
tog  til  Hatten. 

Hun  standsede  forskraekket. 

"Miss  Mosevig,  om  jeg  ikke  ta'r  fell.  Skraemte 
jegDem?" 

"Nei",  svarede  bun  kort  og  stakaandet. 

Han  fortalte  nu,  at  ban  pleiet  at  gaa  sine  Efter- 
middagsture  hidop.  Han  var  nu  paa  Hjemveien.  Det 
Tar  saa  vakkert  heroppe.  Hvis  ban  ikke  havde  vseret 
Prest,  saa  vilde  ban  vaeret  Lumberjack.  Hun  troede 
kanske  ikke  det? 

Hun  saa  til  Siden,  bvor  ban  gik.     Han  saa,  bun 


—  154:  — 

var  r0d  og  forlegen;  men  der  var  noget  ligt  et  vantro 
Smil  om  hendes  Laeber. 

Forresten  gik  hun  taus  og  lod  ham  snakke. 

Han  saa,  at  hun  havde  en  pjusket  Hat.  Kaaben 
var  den  samme  han  havde  seet  hende  med  i  Foreningen. 
Hun  var  kantet  som  Faren,  Hudfarven  var  ikke  god. 
Hun  saa  ligesom  forklemt  ud.  Der  var  intet  ved  hende. 
Men  netop  fordi  der  intet  bemaerkningsvaerdigt  var  ved 
hende,  saa  gik  han  til  en  Yderlighed  ved  at  opf0re  sig, 
som  om  hun  besad  alt,  hvad  han  ikke  fandt.  Det  var 
som  en  Skyldner,  som  vil  gj0re  sig  behagelig  for  en 
Kreditor,  hvis  Fordring  han  ikke  kan  betale. 

Det  var  et  staerkt  Drag  af  Forknythed  over  hende. 
Nu  husket  han,  at  han  engang  havde  h0rt  hende  le. 
Hvorfor  lo  hun  ikke  nu?  Mon  han  kunde  faa  hende 
til  at  le?  Han  skottede  ned  paa  hende  og  det  traf  til, 
at  hun  i  samme  0ieblik  skottede  op  efter  ham.  N"u 
r0dmet  visst  han;  thi  han  f01te  sig  helt  varm  i  Nakken 
og  om  0rene.  0ine  havde  hun,  naar  hun  slog  dem  op. 
Haar  havde  hun  ogsaa  at  vaere  stolt  af.  Det  var  svaert 
og  laa  som  en  hel  Sky  under  Hatten,  r0dbrunt  og  kruset. 
Saa  blev  han  fortenkt  og  snakket  om  Veir  og  Vind  og 
svinget  med  Stokken  og  saa  ret  ud  for  sig  og  pr0vet  at 
sammenligne  hende  med  Maggie;  men  det  var  ligesom 
Uraad  at  taenke  paa  Maggie  nu.  Den  tarveligste  Vir- 
kelighed  er  jo  nok  til  at  jage  den  skj0nneste  Dr0m  paa 
Flugt.  Hun  gik  stille  og  med  smaa  energiske  Trin. 

Hendes  Tale  var  bare  Ja,  Ja  og  Nei,  Nei.  Nogen 
Samtale  var  det  Uraad  at  faa  igang.  Om  Kirken,  Fore- 
ningen eller  hendes  Far  turde  han  ikke  tale.  Veien 
bugtet  sig  langs  Elv  og  Knauser,  —  de  maatte  f01ges  ad. 
Der  var  ingen  Eaad  for  det.  Og  han  f01te  et  visst 
Behag  ved  at  gaa  og  prate  om  10st  og  fast. 


—  155  — 

Nu  var  de  i  den  sidste  Bakke,  hvorfra  Veien  stak 
lige  bort  i  Byen.  Der  stod  en  Farmervogn  med  et 
stort  Lass  fast  i  et  S01ehul.  En  Gut  stod  og  holdt 
T0mmerne  og  hyppet  paa  Hestene,  medens  Faren  laa 
med  Skuldren  mod  Hjulet  og  skulde  fors0ge  at  faa 
Vognen  op.  Han  tog  Spsendtag  og  Gutten  skreg  paa 
Hestene  og  slog  med  Sv0ben;  men  Vognen  stod  som 
muret  fast.  De  havde  nok  maset  laenge;  thi  Farmeren 
var  sved  og  det  dampede  af  Hestene. 

Pastor  Welde  og  hans  Ledsagerinde  standsede  og 
saa  paa.  Saa  tog  han  Handskerne  af  og  Vaarfrakken 
og  sin  Jakke  og  saa  sig  om  efter  en  Plads  at  laegge  dem. 
-  "Jeg  kan  holde  dem  for  Dere",  sagde  him.  Saa  tog 
han  af  sig  Mansjetterne  og  rakte  hende  disse,  saa  Stok- 
ken,  clerpaa  et  besindigt  Tag  i  de  hvide  Skjortesenner 
og  saa  stillet  han  sig  paa  den  anden  Side  af  Vognen. 
Han  tog  Tag  i  Vognboxen  med  den  ene  Haand  og  i 
Hjulet  med  den  anden  og  lagde  sig  helt  ind  paa  den 
s01ede  Vogn  og  tog  godt  Tag: 

"Now  let  us  try!  —  All  together.  —  One,  two, 
three /" 

Op  kom  Vognen  med  et  Ryk,  saa  Hestene  kom  i 
helt  Sprang.  Farmeren  havde  nok  vaeret  forsent  ude 
med  sit  Tag;  thi  han  faldt  flad  i  S01en.  Et  eneste 
Ord  undslap  ham,  og  det  var  et  hvislende :  "Fan !" 

Da  Pastoren  skulde  se  efter  Pigen,  saa  stod  hun 
og  lo.  Lo  krampagtigt,  saa  Latteren  holdt  paa  at  kvsele 
hende.  Og  Presten,  som  var  bleven  tilsmurt  af  S01e, 
maatte  le  med.  Det  vilde  naesten  ikke  tage  Ende.  Hun 
lo,  saa  Taarerne  sprang  frem.  Hun  saa  ud,  som  om 
hun  kunde  ssette  sig  plat  ned  i  Veien  for  at  le  ud. 

Welde  lagde  Mserke  til,  hvorledes  Latteren  ligesom 
fyldte  ud  den  slunkne  Kaabe  og  det  dirrende  Pigelegeme 


—  156  — 

truede  ligesom  med  at  spraenge  Kerseyhylsteret.  "H0rte 
De,  hvad  han  sagde?"  hikstede  hun.  "H0rte  De  det? 
Var  det  ikke  faelt?  Var  det  ikke  skraekkeligt  ?" 

Presten  havde  med  stor  Besindighed  begyndt  at 
t0rke  S01en  af  sig  med  sit  Lommet0rklaede  og  at  faa  paa 
sig  Mansjetter  og  Overt0i  igjen.  Nu  stod  han  og  t0iet 
Handskerne  over  sine  skidne  Haender. 

"Men  det  er  da  forskraekkeligt  ogsaa,  at  en  Prest 
og  en  Prestedatter,  skal  le  over  det,  at  en  Mand  siger 
noget  saa  stygt",  lo  han.  "Men  vi  fandt  da  ud,  at  han 
var  norsk." 

"Han  h0rer  nu  ikke  til  Papas  Kirke." 

"Saa,  —  De  vil  kanske,  —  naa  ja,  jeg  skal  nok  ta 
ham  i  Kirketugt,  hvis  han  h0rer  til  vort  Samfund." 

Det  syntes,  som  om  denne  Hsendelse  havde  10snet 
hendes  Tungebaand.  Han  var  jo  ikke  saa  forfaerdelig 
fin  alligevel.  Hun  syntes,  hun  stod  paa  mere  lige  Fod 
med  ham  nu,  da  han  var  bleven  saa  tils01et.  Og  Welde 
var  noget  forknyt  under  F01elsen  af  at  vaere  skidden 
indvendig.  Det  maatte  vaere  de  s01ede  Skjorteaermer  og 
den  lerede  Skulder  under  Frakken. 

Men  nu  var  de  kommet  ind  til  Byen  og  tog  hver 
sin  Vei. 

Naeste  Gang  Ungdomsforeningen  havde  M0de,  kom 
hun  og  gik  igjen  ubemaerket,  som  hun  pleiet.  Pastoren 
havde  foresat  sig  ikke  at  vise  hende  anden  Opmerk- 
somhed  end  f0r  og  hilste  f remmed  men  h0flig  paa  hende 
som  paa  andre.  Ikke  med  en  Mine  vilde  han  forraade, 
at  hun  ofte  havde  vaeret  i  hans  Tanker.  Men  da  han 
saa  hendes  tynde  Skikkelse  klemme  sig  ud  Indgangs- 
d0ren  sammen  med  de  andre,  saa  havde  han  f01t  noget 


—  157  — 

som  lignet  Anger  og  havde  bebreidet  sig,  at  han  ikke 
havde  talt  til  hende. 

Naeste  Gang  var  him  borte,  og  han  var  slet  ikke 
bedr0vet  over  det. 

Saa  var  det  Ice  Cream  Fest  i  Foreningen.  Pastor 
Welde  havde  holdt  Tale  og  sad  paa  Platformen  over 
mod  den  Side,  hvor  Sangkoret  havde  placeret  sig.  Han 
lagde  Mserke  til,  at  endel  af  de  fornemme  Pigerne  i 
Sangkoret  sad  saa  forpint  af  Latter  og  at  de  hvisket 
sig  imellem  og  kastede  stjaalne  Blikke  bort  i  Forsam- 
lingen  og  dukket  Ansigterne  i  Nodeb0gerne  for  at  skjule 
sin  Latter. 

Pastoren  fulgte  deres  Blikke  og  —  —  han  blev 
braendende  hed.  Derborte  —  laengere  fremme  end  van- 
ligt  sad  Miss  Mosevig  med  det  maerkeligste  Uhyre  af  en 
Hat.  Store  Hatte  var  paa  Moden;  men  denne  maatte 
vaere  Grgensen  for  det  tilladelige.  Nil  opfanget  han  et 
Ord  fra  Theodora  Brooten;  --  det  var  hvisket  ganske 
h0it:  "Mormontabernaklet  i  Salt  Lake  City!"  Nu  lo 
de  igjen.  Jo,  det  var  Hatten,  de  lo  ad.  Og  den  var 
ogsaa  ret  besynderlig  og  slet  ikke  ulig  det  ber0mte 
Tabernakel.  Paa  Pigens  tynde  og  kantede  Skikkelso 
mindede  den  om  en  braeml0s  Derbyhat  hsengt  paa  en 
Paraply. 

Det  var  da  ogsaa  en  gyselig  Smag. 

Han  maatte  se  did  igjen  og  han  m0dte  hendes  Blik. 
Hun  sad  der  med  en  naesten  udfordrende  glad  og  stolt 
Mine.  Hatten  maatte  have  kostet  mange  Dollars.  Det 
var  klart,  at  him  troede,  at  hun  var  saa  fin  som  nogen. 

Han  blev  med  et  grebet  af  en  pludselig  ^ngstelse 
for  at  hun  skulde  forstaa,  at  de  lo  af  hende  og  hendes 
kostbare  Hat.  De  lattermilde  Piger  tilh0ire  for  ham 
var  fremdeles  urolige  og  blev  dristigere  efter  hvert. 


—  158  — 

Han  saa  did  med  et  presteligt  bebreidende  Ordensblik, 
som  ellers  pleiede  at  virke;  men  mi  gj0d  det  bare  lige- 
som  01  je  paa  Ilden.  Det  var  umuligt  at  vsere  straeng 
mod  alle  disse  vakre  og  lattermilde  Pigeansigter.  Et 
umaerkeligt  Smil  maatte  have  svsevet  om  bans  egen 
Mund;  thi  de  fik  endnu  vanskeligere  for  at  holde  sig 
fra  at  le  og  bviske. 

End  om  bun  skulde  mserke  det.  Kvinderne  er 
skarpe  til  at  opdage  sligt? 

Jo,  —  bun  havde  forstaaet  det.  —  Da  ban  igjen 
saa  bort,  hvor  bun  sad,  saa  var  den  store  Hatten  lige- 
som  sunket  ned  mellem  Baenkeraderne.  Hun  var  kr0bet 
sammen  mellem  sine  Yeninder.  Kun  en  stor,  rund  Pull 
var  synlig  nu.  Hendes  to  Veninder  b0iet  sig  ned  :iiod 
hende  og  hvisket.  Spurgte  de,  hvad  som  feilet  henle? 
Grasd  bun  maaske?  En  staerk  F01else  af  Medlidenhed 
greb  ham.  Han  bladede  ivrigt  i  sin  Lommebibel,  som 
ban  sad  med  i  Haanden.  Men  ban  laeste  ikke. 

Da  Serveringen  begyndte,  saa  skridtet  ban  lige  over 
til  Ellen  Mosevig  og  hilste  paa  hende  og  hendes  Ven- 
inder, —  to  Tjenestepiger,  som  tilh0rte  Farens  Menig- 
hed.  Han  satte  sig  ned  og  talte  med  dem.  De  var 
meget  pratsomme  begge  to.  Ellen  sad  taus  og  for- 
stemt.  En  af  Veninderne  forklaret,  at  hun  havde  saa- 
dan  fael  Tandpine.  "Jeg  skulde  have  slig  Lyst  at  gj0re 
Dere  bekjendt  med  nogle  af  Pigerne  her",  sagde  ban 
pludselig,  og  saa  gik  ban  over  og  fik  med  sig  Miss 
Brooten  og  et  Par  andre  og  forestillet  dem  for  Pastor 
Mosevigs  Datter  og  hendes  to  Veninder.  Og  ban  bad 
dem  saette  sig  der  og  de  spiste  Ice  Cream  sammen.  Miss 
Brooten  og  de  andre  viste  sig  pludselig  meget  opmaerk- 
somme  mod  de  tre  fremmede  Piger.  De  havde  jo 
Pastoren  midt  iblandt  sig. 


Han  stod  ved  Udgangsd0ren,  da  hun  gik.  Han 
lagde  igjen  Mserke  til,  at  hendes  Haandtryk  var  for- 
skjelligt  fra  alle  andres. 

Men  til  M0derne  kom  hun  ikke  mere. 


SEKSTENDE  KAPITEL. 

Paa  en  eller  anden  mystisk  Maade  havde  denne 
kantede  og  fremmede  Pige  suget  sig  fast  i  Pastorens 
F01elsesliv.  Han  kunde  jo  umage  sig  med  at  raad- 
sp0rge  sin  Fornuft  og  Fornuften  vilde  fortselle  ham 
uden  Omsv0b,  at  hun  hverken  var  vakker  eller  intel- 
ligent. Fornuften  sagde  ham,  at  Pigen  havde  et  Hang 
at  spjaake  sig  til  med  billig  Stas,  at  det  virkelig  var 
hendes  Mening  at  imponere  ved  at  kj0be  den  svaereste 
Hat  i  Garrisons  Modevarehandel  uden  Hensyn  til  enten 
den  klsedte  hende  eller  ei  Men  denne  hendes  Ubehjelpe- 
Lghed  drog,  hendes  Toskethed  drog,  Kantetheden  drog, 
den  nye  Kaaben  drog  og  selve  Hatten  drog,  fordi  hun 
kanske  havde  f sestet  sit  Haab  til  disse  Ting  for  at 
komme  i  Betragtning  blandt  den  velklsedte  Byens 
Ungdom.  Hun  skulde  kanske  representere  Pastor  Mose- 
vig  paa  en  vasrdig  Maade,  —  at  det  var  Faren,  hun 
havde  taenkt  paa.  At  de  andre  havde  gjort  Nar  af 
hende  drog  —  at  hun  havde  skjult  sit  Ansigt  i  Smerte, 
da  hun  skj0nte,  at  de  havde  hende  tilbedste  —  det  drog. 
Saa  var  det  den  varme,  faste  og  naesten  haarde  Arbeids- 
haand  som  drog. 

Men  mere  end  alt  andet  drog  den  F01else,  at  han 


—  160  — 

stod    i   et   eller   andet   besynderligt   Gjaeldsforhold    til 
hende,  at  ban  skyldte  hende  noget. 

Han  var  virkelig  raed  hende.  Ikke  det,  at  him 
skulde  bebreide  ham  noget;  men  der  laa  i  hele  hendes 
Yaesen  ligesom  en  B0n  om,  at  ingen  maatte  tage  noget 
fra  hende,  fordi  hun  havde  saa  lidet. 

Det  maatte  vsere  stor  Synd  at  tage  noget  fra  sligv3, 
om  det  endog  bare  var  et  Haab. 

Der  var  noget  som  drog  paa  anden  Vis  ogsaa.  Det 
var  hendes  overstr0mmende  Lattermildhed  deroppe  i 
Bakken.  Det  var  f0rste  Gang  paa  lange  Tider,  at  ban 
havde  h0rt  ordentlig  Latter,  som  kom  fra  Hjertet.  Hun 
var  et  Naturbarn,  var  hun  —  kunde  baade  le  og  grsede. 
Dette  saa  naturlige  ved  hende  havde  vannet  ham  op. 
Man  gik  jo  og  "tog  Lekser"  for  at  Igere  baade  at  le  og 
grade  —  dannet  —  nu.  Bladene  gav  Anvisninger  for 
de,  som  ikke  havde  Eaad  at  tage  Timer.  Det  var  i 
Menneskenaturen  som  i  al  anden  Natur  de  bratte  Over- 
gange,  som  trak  Opmgerksomheden  til  sig. 

-  Han  tsenkte  paa  Maggie,  som  nu  vel  fasrdedes 
i  de  bedste  Kredse  i  Paris  og  var  feteret  for  sin 
Skj0nhed,  sin  Intelligent^  og  sit  Talent.  Det  kjendtes 
hult,  tomt  og  saart  i  det  brede  Bryst  —  det  skulde 
kjendes  godt  at  slutte  nogen  i  sine  Arme,  nogen,  som 
trsengte  Beskyttelse  og  Hjelp.  Der  laa  ligesom  en 
Hunger  efter  noget  saadant  og  gnog  i  bans  Hjerte. 
Bedst  skulde  det  vaere  at  kunne  slutte  i  sine  Arme  en, 
som  var  forfulgt  og  haanet  og  som  kunde  faa  Opreis- 
ning  der. 

Gjenstanden  for  alle  disse  Spekulationer  var 
hjemme  alene  og  havde  en  Veninde  hos  sig  for  Selskabs 
Skyld.  Pastor  Mosevig  og  Hustru  var  reist  til  Minnea- 


—  161  — 

polls  og  havde  taget  de  to  mindste  med  sig.  Ellen 
Mosevig  og  Veninden  fyldte  de  smaa  Vaerelser  med 
Latter  og  Skravl.  De  snakket  naturligvis  om  Kjaerester 
og  sligt. 

Havde  Pastor  Welde  set  hende  nu,  som  hun  stod 
ved  Vadsken  og  haandterede  Kopperne,  saa  havde  ban 
kanske  syntes,  at  hun  var  noksaa  tiltalende.  Venindea 
stod  og  lo  og  t0rkede,  mens  Ellen  vadskede  op  og 
fortalte.  Nu  og  da  slasngte  hun  med  Tommelfingeren 
en  Haarlok  vask  fra  Panden  eller  hun  fsestet  en  Haar- 
naal.  Altid  var  der  noget  paafaerde  med  Haaret. 

Og  Munden  lo  og  0inene  lo.  Latteren  laa  paa  Lur 
bag  hver  Saetning  og  skjalv  ligesom  i  det  dybe,  pulse- 
rende  og  rige  Tonefald.  Det  var,  som  jaget  Ordene 
hinanden  op  fra  et  Bryst,  hvor  Hjertet  huserede,  som 
det  fandt  for  godt. 

Hun  holdt  paa  at  fortselle  om  M0det  med  Pastor 
Welde : 

"Men  hvad  sa  du  da,  da  ?" 

"Jeg  sa  ingenting,  jeg.  Hvad  kunde  jeg  si,  da? 
Jeg  bare  gik  og  taenkte  paa  alt,  som  Papa  bar  fortalt, 
og  alt,  jeg  liar  Igert  paa  S0ndagsskolen  om  hvor  dan 
rigtig  snille  Jenter  skal  opf0re  sig,  naar  de  vil  komme 
til  Gud." 

"Aa  gid,  hvor  du  er  grov,  Ellen ;  men  sa  du  ingen- 
ting da?" 

"Nei,  det  var  ban,  som  sa  det." 

"Men  hvad  sa'  ban  da?" 

"Goodness,  ban  snakket  om  alverdens  Ting,  om  de 
som  arbeider  med  T0mmeret,  og  Motorcykler  og  Skor- 
stensfeiere  og  Koncerter  og  Eoosevelt  og  Hedningerne  i 
Alabama  eller  hvor  det  var." 

"End  du  da?" 


—  162  — 

"Jeg  gik  Bom  en  anden  Idiot  jeg  vel  og  tsenkte 
paa,  hvad  Papa  altid  siger,  at  naar  jeg  holder  Kjasften 
min,  saa  ved  ingen,  hvor  dum  jeg  er." 

"Men  spurgte  ban  dig  ikke  om  noget  da  ?" 

"Jo,  han  spurgte  om  jeg  var  glad  i  Musik  og  det 
svarte  jeg  ja  til  og  saa  spurgte  han  hvad  Slags  Musik 
jeg  likte  og  det  svarte  jeg  vist  ogsaa  ja  til.  Jeg  var 
saa  forpint  af  Latter." 

"Af  Latter  —  er  du  rusk?" 

"Ja,  —  han  var  saa  fin,  ser  du.  Handsker,  Spad- 
serstok,  Mansjetter,  —  saa  fin,  saa  fin  —  akkurat  son 
en  stor,  graesselig  stor  Dukkemand  og  saa  skikkelig  og 
tankefuld  og  forsigtig  ikke  at  komme  naer  mig.  Da  jeg 
gled  og  holdt  paa  at  falde  oppe  ved  Crossingen,  saa 
udrakte  han  Haanden  ligesom  Moses  paa  Altertavlen 
vor;  men  han  kom  ikke  naer  mig.  Passet  paa  at  holds 
saavidt  Plads  mellem  os,  at  — " 

" —  at  han  derre  Gamlefyren  din,  Jack,  kunde 
kommet  imellem,"  afhr0d  Veninden. 

"Aa  han,"  -  -  lo  Ellen  -  -  "han  kunde  kj0rt 
imellem  os  med  Br0dvognen  sin;  men  han  tar  jo  lidt 
mere  Plads  nu  siden  han  blev  Handelsbetjent,  ved  du." 

De  lo  begge. 

"Men  saa  kom  det  pudsige.  Netop  som  jeg  gic 
der  saa  forpint  og  0nsket  mig  langt  vask  til  den  nye 
Missionsstationen  paa  Madagaskar,  saa  kom  vi  til  en 
Farmervogn,  som  stod  fast  i  S01en.  Gudskelov,  taenkta 
jeg,  nu  faar  vi  da  noget  at  snakke  om,  som  jeg  skj0nner 
mig  paa  og  jeg  skulde  netop  til  at  si  noget  pent  om 
den  stakkars  Hesten,  —  ved  du  saa,  hvad  han  gj0r?" 

Miss  Ellen  stillet  sig  i  Positur:  "Would  you  be 
so  kind  Miss  Mosevig  and  hold  this  for  me?  Hun  tog 
Haarkammen  forsigtig  ud  af  Haaret  og  lagde  den  paa 


—  163  — 

Venindens  Ann,  —  "and  this,  if  I  may  ask?"  Hun 
trak  med  stor  Forsigtighed  et  Par  indbildte  Handsker 
af,  mens  hun  stak  Vadskekluden  under  Armen,  som 
Spadserstok,  —  and  this?  Hun  rakte  hende  gravitetisk 
Vadskekluden,  —  and  this?  Hun  foretog  nogle  Be- 
vsegelser,  som  hun  trak  en  Frakke  af  og  rakte  f rem,  — 
and  this,  if  it  is  not  too  much  for  you,  Miss  Mosevig? 
Hun  sm0get  ligesom  med  stor  Omhu  et  Par  Mansjetter 
af  sine  n0gne  Arme  og  laesset  paa  Veninden,  der  stod 
med  aaben  Mund  og  i  spaendt  Forventning,  —  "hvad 
da?"  spurgte  hun,  "hvad  gjorde  han?  Skynd  dig  og 
f  ortael !" 

Ellen  strammede  sig  op  og  marsjerede  med  lange, 
h0itidelige  Skridt  bort  til  Kj0kkenovnen.  Saa  kastet 
hun  Blikket  op,  trak  ligesom  i  et  Par  Skjortesermer. 

"Saa  b0iet  han  sig  ned  og  tog  i  det  fsele,  s01ede 
Hjulet  —  slig  og  la  Skuldren  til  slig.  "En,  to,  tre," 
sagde  han  —  all  together  —  "heita",  sa  Farmeren,  og 
skulde  til  at  skyve  paa  han  ogsaa ;  men  saa  dat  han,  saa 
lang  han  var,  for  Vognen  reiste  op  med  engang,  som 
Presten  tog  i  den.  "Fa'n",  sa'n,  —  ja,  Farmeren, 
forstaar  du,  —  han  kj0rte  begge  Hsenderne  ned  i.  Og 
jeg  stod  saa  alvorlig,  jeg;  men  da  jeg  fik  se,  aassen 
Presten  saa  ud  —  hele  det  fine  Skjortebrystet  og  Hvid- 
vesten  og  de  fine  Skjortesermene,  —  da  lo  jeg,  saa  jeg 
troede,  jeg  skulde  faat  Krampe,  —  jeg  kunde  nsesten 
ikke  faa  det  standset." 

Og  Ellen  gav  ved  Erindringen  om  dette  en  noksaa 
god  og  naturlig  Opvisning  af,  hvorledes  hun  lo  og 
Veninden  lo  med. 

"Men  skj0nte  han  ikke,  at  du  lo  af  ham,  da?" 

"ISTei,  jeg  skyldte  paa  Farmeren  jeg,  ved  du,  —  og 
det  han  sa,  og  da  lo  han  ogsaa." 


—  164  — 

"Aa  gid,  hvor  du  er  funny,  Ellen?" 

"En  syg  Kat,  havde  maattet  le  af  det." 

"Har  du  set  ham  siden?" 

"Ikke  siden  dengang  i  Ungdomsforeningen.  Men 
det  var  stygt  det.  Tror  du  ikke,  at  jeg  bar  gaat  og 
skjaendt  paa  mig  selv  hele  Tiden  siden.  For  det  er 
stygt  at  sidde  og  le  og  bide  i  Lommet0rkla3det  paa  et 
M0de;  men  de  sad  jo  og  lo  de  Sangkorpigerne  ogsaa. 
Det  kom  slig  over  mig." 

"Oli  my!  men  jeg  var  skamfuld,  da  Presten  kom 
bort  og  snakket  til  os.  Jeg  taenkte  f0rst,  at  ban  vilde 
sp0rge,  hvad  vi  lo  ad." 

"La  du  Maerke  til,  bvor  bedr0vet  ban  saa  ud,  da  ban 
snakket  til  os?  Jeg  er  sikker  paa,  at  ban  bad  for  os, 
fordi  vi  var  saa  uskikkelige." 

"Uopdragne,  mener  du?" 

"Ja  det  ogsaa,  —  naa  ja,  det  var  stygt;  men  jeg 
don  Jccer  i  det,  som  Mama  siger.  Vi  h0rer  jo  til  en 
anden  Kirke  vi.  Naar  vi  skal  graate,  saa  er  det  i  vor 
egen  Kirke  —  ikke  sandt?" 

"Why  you  are  perfectly  awful,  Ellen,  —  /  am 
shocked." 

Veninden  m0nstrede  hende  med  Stolthed  og 
forestilt  Moderlighed. 


Pastor  Welde  havde  fundet  paa  noget,  som  ban 
laenge  havde  havt  i  Tanker.  Han  havde  forskaffet  sig 
Pastelfarver  og  skulde  fors0ge  at  male  noget  oppe  langs 
Elven.  Men  ban  vilde  vaere  alene  og  gik  h0iere  op  end 
vanlig.  Jomfru  J0rgine  havde  set  meget  betaenkelig 
paa  ham,  da  ban  trak  af  sted  med  den  flade  og  hemmelig- 
hedsfulde  Pakke. 

Etsteds  h0iere  oppe  videt  Elven  sig  ud  og  der  var 


—  165  — 

bratte  Sandstensklipper.  Dette  vilde  vaere  noget  at 
fors0ge  sig  paa. 

Han  satte  sig  paa  en  halvraadden  T0mmerstok  og 
begyndte  at  pakke  ud  og  lave  istand. 

Et  vakkert  Landskab  dette,  om  det  ikke  havde 
vaeret  for  alle  de  Maerker,  som  T0mmerhuggerens  0kse 
havde  sat.  Paa  disse  Skraaninger  og  i  disse  K10fter 
havde  Furuen  vseret  Enehersker.  Nu  var  det  spinkel 
L0vskog  istedetfor  de  h0ie,  ranke  Furutraer.  Det  var 
vakkert,  naar  man  bare  lod  0iet  glide  over  det;  men 
ved  naarmere  Betragtning,  saa  mindet  det  om  en  Slag- 
mark.  Hvordan  skulde  han  f aa  malt  dette  ?  Vaerst  var 
det  med  de  gamle,  t0rre  Traer0dder,  som  laa  igjen  og 
sprikte  bortover,  efterat  Jorden  var  skyllet  bort.  Lige 
i  Bjergrevnen  stod  der  en.  Traeet  havde  vaeret  hugget 
ned  og  Stumpen  haengte  sort  og  raadden  udover  Vandet 
og  viste  frem  sit  gamle  d0delige  Saar.  De  sorte,  t0rre 
~R0dderne  laa  endnu  og  famlede  og  krafsede  bortefter 
for  at  klore  sig  fast  endnu  en  Stund.  Ikke  for  at  hente 
Naering  for  noget  eller  for  at  holde  noget  oppe  —  bare 
el  vissent  D0dsgreb  for  at  kunne  vise  sin  Lemlaestelse 
frem.  Som  kjaempemsessige  Edderkoppe  laa  de  og 
klynget  sig  fast  til  Stenene  og  i  Eevnerne.  Med  sine 
haarde,  visne  E0dder  fors0gte  de  endnu  at  holde  den 
raadne  Stump  mod  Lyset.  Fsele  var  de.  Der  er  altid 
noget  uhyggeligt  ved  blottede  R0dder.  Ved  Vandkanten 
laa  der  andre  og  spriket  som  i  D0dskrampe  med  krum- 
me,  vredne  og  visne  Fingre.  Nogle  laa  under  Vandet 
og  stak  sine  sorte,  seige  K10r  ud  efter  Baade,  som  kom 
forbi.  Et  Hadets  og  Fortvivlelsens  Vildnis  var  disse 
R0dder,  som  engang  havde  havt  Forretningsforbindelser 
med  Fuglene  under  Hirnmelen  og  Ormene  i  Jordens 
Indvolde.  Her  havde  0ksen  faret  slemt. 


—  166  — 

De  indeholdt  opsparet  Sollys  og  Solvarme  disse 
faele  R0dder.  De  kunde  varmet  og  lyst  paa  nogen 
Arne  i  de  kolde  Vinteraftener.  Men  ingen  havde  havt 
Bnig  for  dette  Lys  og  denne  Varme.  Det  kostede 
formegen  Anstraengelse  at  faa  noget  ud  af  denne  Vrien- 
hed,  denne  Haardhed.  Saa  blev  de  liggende  og  blev 
onde. 

En  Slagmark,  hvor  endog  Ligene  demonstrerede. 
-  Pastoren  blev  siddende  og  klusse  med  sine 
Farver.  Nogen  Mester  var  ban  ikke  og  Trser0dderne 
blev  til  haarde,  brunsorte  Naever,  der  kloret  i  Berg  og 
Strand.  L0vskogen  steg  op  omkring.  Nu  skulde  aldrig 
Furuen  vinde  over  den  mere.  De  spaede  Stammer 
strakte  sig  nyfigent  op  mellem  Stubberne. 

Pastoren  lagde  sine  Greier  sammen.  Det  havde  ikke 
vaeret  saa  let,  som  han  havde  tenkt.  Et  Held  var  det, 
at  han  havde  kun  fusket  i  det  Skjulte. 

Han  blev  siddende  lidt  og  se  paa  det,  som  han 
havde  klattet  sammen.  Det  var  bare  Sm0reri.  Han 
husket,  at  Maggie  havde  fortalt,  at  uheldige  Marine- 
malere  pleiet  at  lave  "brsendende  Skib",  naar  de  havde 
0delagt  et  Lserred.  I  denne  "Branden"  druknet  alle 
tekniske  Feil  og  Fantasien  blev  sat  i  Bevaegelse.  Montro, 
om  han  kunde  finde  noget  at  redde  sit  Sm0reri  med? 
Han  saa  sig  omkring  —  og  der,  paa  Stien  lige  bag  ham 
stod  --  Ellen  Mosevig. 

Han  blev  rent  forskraekket,  som  var  han  grebet  paa 
frisk  Gjerning  i  noget  gait.  Han  reiste  sig  forlegen  og 
hilste  paa  hende. 

"Er  det  Dem?  Gaar  De  og  —  svaermer  alene 
heromkring  ?" 

"Kan  jeg  faa  se  det?"  spurgte  hun,  da  han  skulde 


—  167  — 

til  at  gjemme  bort  sin  uheldige  Skisse.  Han  viste  den 
n01ende  frem. 

"Er  ikke  det  vakkert?  Men  er  ikke  det  nydeligt? 
Kan  De  virkelig  tegne  sligt?" 

"Synes  De  virkelig  det  er  vakkert,"  sagde  Presten. 
"Der  er  dog  nogle  Smaafeil  ved  det."  Han  lo.  "Her  er 
nu  Elven,  som  er  blet  lidt  vindskjsev  for  mig.  Den 
staar  lidt  paa  Kant  og  helder  lidt  opover ;  men  det  gj0r 
jo  ingenting.  Saa  er  det  disse  Trseerne.  For  dette 
Gr0nne,  skal  vasre  Traeer  —  li'som.  Der  er  et  ekstra 
Trick  med  at  lave  L0v,  som  vi  ikke  laerte  i  Theolog- 
klassen;  men  hvis  jeg  nu  skriver  under  det:  "Malet  af 
en  Prest,"  saa  kan  ikke  Folk  vaere  saa  simple  at  haenge 
sig  ved  sligt.  Og  saa  er  det  Forgrunden  her,  som  er 
ganske  blank.  Det  vilde  vidne  om  Malerens  Beskeden- 
hed,  at  ban  ikke  var  saa  langt  kommet,  at  han  kunde  faa 
alt  med." 

Han  lo  selv  af  sine  Indf aid ;  men  hun  stirret  baade 
paa  ham  og  Billedet  med  den  mest  uforstilte  Beundring. 
"Kan  De  ikke  male  Dem  selv  ogsaa  —  paa  den  T0m- 
merstokken  ?"  spurgte  hun. 

"Jeg,  —  nei  —  det  gik  ikke  an ;  —  men  sset  Dem 
der  De,  saa  skal  jeg  pr0ve,  om  jeg  kan  faa  Dem  paa 
Billedet." 

"Jeg,  —  men  om  nogen  skulde  se  det?" 

"Ja,  da  vilde  de  kj0be  det  af  mig  med  engang. 
Saet  Dem  nu  bare  og  sid  kjaek  som  en  norsk  Preste- 
datter  b0r  sidde.  Og  siden  kan  De  fortselle  mig, 
hvorledes  De  dumpede  ned  her  paa  en  skikkelig  Mand, 
som  ikke  gj0r  nogen  Fortraed." 

Hun  havde  sat  sig  og  sad  som  en,  der  skal  tage 
sit  Fotografi.  "Nei  vaers'go  sid  tankefuld."  -  "Men 
jeg  er  ikke  noget  tankefuld.  Papa  siger,  at  jeg  altid 


—  168  — 

er  tanke!0s."  -  "All  right  —  sid  tanke!0s,  —  det 
kommer  forresten  ud  paa  et,  naar  De  bare  sidder 
naturligt." 

Og  saa  kloret  han  op  en  Kvindeskikkelse  f0rst  og 
saa  Stokken  hun  sad  paa.  Jovisst  blev  der  Billede  af 
det.  Det  graa  Kjoleskj0rt  og  hvide  Bluseliv  -  -  den 
svaere  Haarfylde  under  den  store,  flade  "Merrywidow"- 
Hatten.  Dette  var  jo  "braendende  Skib"  godt  nok. 
Maggie,  Maggie!  Om  du  kunde  se  mig  nu!  Pastor 
Welde  var  i  brilliant  Hum0r.  Visstnok  saa  han,  at 
Stokken  havde  faat  et  ganske  i0inefaldende  S0k,  hvor 
den  unge  Pige  sad;  men  det  var  jo  bare  en  Bagatel. 
Nu  sad  hun  der,  mens  de  sorte  Traer0dderne  krafset  og 
krabbet  rundt  om  hende  paa  alle  Kanter. 

Ellen  Mosevig  stak  Fingeren  paa  Figuren  og 
sagde:  "Det  er  altsaa  mig." 

"Ja,  nu  har  jeg  Dem,  Miss  Mosevig." 

Hun  brast  i  Latter,  og  han  lo  med.  Han  skj0nte, 
han  havde  sagt  noget,  han  ikke  burde  have  sagt.  Han 
havde  lang  Erfaring  og  var  bentfrem  en  Expert  i  at 
konversere  unge  Darner  uden  at  sige  noget,  der  kunde 
opfattes  som  Kurtise.  Men  denne  h0rte  jo  ikke  til 
Menigheden.  Han  havde  ligesom  Ret  til  at  vasre  mere 
utvungen  overf  or  hende.  Forresten  var  alle  Menigheds- 
tanker  netop  nu  langt  fra  ham. 

Hun  saa  paa  ham  ganske  skjelmsk  fra  Siden,  som 
vilde  hun  have  lidt  Moro  med  ham.  Han  havde  sat  sig 
paa  Stokken  og  begyndt  at  pakke  sammen  igjen.  Hans 
Ansigt  var  atter  blevet  alvorligt.  Hun  sukked  —  drog 
et  langt  Aandedraet.  Han  saa  op. 

"Det  er  vel  Meningen,  jeg  skal  bli  liggende  i  den 
Kassen  da,"  sagde  hun. 

"Var  det  derfor  De  sukket  saa  tungt?" 


—  169  — 

"Ja,  det  var  nok  saa,  det." 

"Saa  De  liker  ikke  det?" 

"Nei,  —  jeg  ved  jo,  at  vi  skal  vel  alle  ned  i  en 
Kasse  tilsidst;  men  - 

" —  De  liker  ikke  at  taenke  paa  det,"  afbr0d 
Presten;  —  "men  det  gj0r  jeg  jo  selv  ikke  heller," 
tr0stet  han  aabenhjertigt. 

Ellen  sad  og  stak  med  Parasollen  i  Sanden.  Hun 
var  kommet  hidop,  fordi  hun  skulde  trseffe  Jack  her. 
Men  det  kunde  hun  jo  ikke  fortaelle.  Da  Presten 
begyndte  at  snakke  om  at  taenke  paa  den  Kassen,  man 
tilsidst  skulde  ned  i,  saa  dukket  hun  Hodet  og  belavet 
sig  paa  en  Prasken  —  en,  som  hun  havde  fortjent,  - 
hun  havde  h0rt  saamange,  naar  hun  plumpet  ud  med 
noget  letsindigt.  Hun  fik  sidde  andaegtig  —  og  samtidig 
have  et  lidet  0ie  med  den  Stien  til  venstre,  hvor  hun 
ventet  Jack  skulde  komme. 

AVelde  var  faerdig  og  sad  med  det  ene  Knae  stemt 
mod  de  foldede  Hasnder.  Ellen  f01te,  at  han  iagttog 
hende  —  og  det  havde  ogsaa  sin  Eigtighed.  Han  saa 
paa  hendes  tarvelige  Dragt,  det  traadslidte  Bluseliv,  der 
enkelte  Steder  bare  syntes  holdt  sammen  af  Stivelsen. 
Han  saa  de  slidte  Handsker  og  det  r0rte  ham  at  se  den 
uasgte  Broche,  hun  bar.  Det  maatte  vsere  smaat  for 
dem.  Hun  sad  ogsaa  saa  forknyt.  Dog  var  hun  en 
munter  og  freidig  Natur,  lidt  sk0ieragtig  endog,  men 
dog  saa  fri  og  naturlig. 

"Jeg  maa  nok  gaa,  jeg,"  sagde  Ellen  pludselig  og 
reiste  sig. 

"Har  De  saa  travelt?  Ja,  det  er  jo  rimeligt,  De 
har  noget  ^rinde,  —  og  saa  har  jeg  dem  jo  i  Kassen 
nu  —  og  kan  ta  Dem  med  hjem,"  f0iet  han  til.  Han 
vilde  ikke,  hun  skulde  gaa  fra  ham  saa  mismodig. 


—  170  — 

Hun  satte  sig  igjen  og  noget  naermere  og  saa 
pr0vende  paa  ham.  En  F01else  af  Anger  over  hendes 
Uopdragenhed  i  Ungdomsforeningen  slog  ned  i  hende. 
Hun  burde  gj0re  nogen  TJndskyldning. 

"De  er  vel  ikke  vred  paa  mig  for  det  —  ja,  det,  som 
De  ved,  —  paa  Festen  i  Ungdomsforeningen.  Jeg  var 
virkelig  saa  skamfuld  — ."  Hun  b0iet  Hovedet  men 
mandet  sig  op  igjen  og  sagde  kjaekt:  "Men  saa  har  jeg 
jo  ogsaa  holdt  mig  vsek  siden." 

Welde  blev  helt  bevaeget.  Den  stakkels  Pige  tog 
jo  al  Skylden  paa  sig. 

"Jeg  blev  virkelig  sint,"  sagde  han,  og  Harmen 
dirret  endnu  i  bans  Stemme ;  "men  jeg  kunde  ikke  gj0re 
nogen  Skandale  og  irettesaette  der.  I  Deres  Sted  havde 
jeg  handlet  ligedan.  Opdragelse  finder  man  ofte  mindst 
af  der,  hvor  man  skulde  vente  mest." 

Ellen  havde  vendt  sig  mod  ham  i  Harme  og  hendes 
Kinder  g!0det.  Men  Presten  lagde  ikke  Maerke  til  det. 
Han  sad  og  stirret  ret  frem  og  ligesom  fordybet  i  sin 
egen  Harme.  Pigen  kjaempet  naesten  med  Graaden. 
Hvad  Eet  havde  han  til  at  tale  slig  til  hende  ?  Var  da 
det  ogsaa  fint?  Hun  reiste  sig  raskt  op  og  gik  uden  at 
sige  Farvel  bortover  mod  Stien  tilvenstre. 

Lad  hende  bare  gaa,  stakkars  Pige,  taenkte  Presten. 
Hun  vil  ikke  lade  nogen  se  sine  Taarer.  Der  brygget 
op  en  staerk  Harme  mod  Theodora  Brooten,  som  visstnok 
havde  startet  den  Munterheden  over  Miss  Mosevigs  Hat. 
Han  vilde  sidde  lidt  til.  Og  han  sad  lidt;  men  saa  slog 
det  ham,  at  det  blot  vilde  vaere  kraenkende  for  Ellen  at 
ber0re  dette  Emne  mere.  Saa  reiste  han  sig  og  gik  lang- 
somt  op  Stien  til  han  kom  paa  Veien  hjemover.  Da 
han  havde  gaaet  et  Kvarters  Tid,  saa  kom  han  til  at 
taenke  paa,  at  det  kanske  ikke  var  ridderligt  at  lade  den 


—  171  — 

unge  Dame  tilbage  der  ved  Elven  og  alene  med  sin 
Bitterhed.  Saa  vendte  han  sine  Skridt  tilbage  til  det 
samme  Sted  igjen. 

Oppe  fra  Veien  kunde  han  se  lige  ned  til  Elve- 
bredden  og  den  gamle  T0mmerstok. 

Der  sad  Ellen  mi;  men  ved  hendes  Side 

og  med  Armen  om  hendes  Liv  sad  et  ungt  Menneske 

Han  vendte  om  og  gik  langsomt  hjemover. 

Det  var  som  om  alt  pludselig  var  bleven  0de  og 
tomt  baade  indeni  ham  og  Tidenom  ham.  Det  forekom 
ham,  at  hans  Skridt  larmede.  Han  saa  Mennesker  hist 
og  her;  men  de  var  kun  som  Tingester,  der  var  sat  i 
Bevaegelse  af  nogen  mekanisk  Kraft.  Selv  gik  han 
ogsaa  —  bare  fordi  han  jo  ikke  kunde  staa  stille  — 
saalidt  som  nogen  anden  af  de  bevasgelige  Figurer 
han  saa. 


SYTTEKDE  KAPITEL. 

Mrs.  Andrew  Thompson  vidste  nok,  hvem  Ellen 
var  og  hvad  Slags  Fyr  det  var,  som  him  holdt  Selskab 
med.  Det  kunde  jo  ikke  undgaaes,  at  Samtalen  nu  og 
da  drev  ind  paa  den  anden  Menigheds  Enemserker  og  da 
var  der  snart  sagt  ikke  andre  at  snakke  om  end  Presten 
selv  og  hans  Familie.  Og  Mrs.  Thompson  snuset  rundt 
dette  Thema  om  Datteren,  som  en  godt  dresseret  Jagt- 
hund,  der  leder  efter  Spor.  Hun  skj0nte,  at  Presten 


—  172  — 

var  interesseret ;  men  her  oph0rte  ligesom  Sporet  og 
him  maatte  tage  det  op  fra  nyt  af.  Men  saa  kom  hun 
ikke  laengere. 

Mosevig,  Stakkar,  havde  havt  mange  Bekymringer 
for  denne  Datteren,  for  hun  var  nok  saadan,  —  ja 
ligesom  lidt  vilter  af  sig.  Deri  slsegtet  hun  visst  paa 
Faren,  som  i  sin  Ungdom  nok  heller  ikke  altid  havde 
vaeret  meget  alvorlig.  Saa  var  det  denne  Fyren  hendes, 
-  en,  som  ingen  Stadighed  havde.  Hun  kjendte  ham 
jo  fra  den  Tid,  han  kj0rte  Br0dvognen.  Men  saa  blev 
han  Handelsbetjent  —  og,  det  var  ikke  godt  at  vide 
hvad  det  var;  men  Afsked  havde  han  nu  faat.  Han 
var  saameget  alene  i  Butiken  og  Ungdommen  traenger 
Penge.  Gamle  Eager  Simpson  havde  nok  sine  Grande. 
Nu  rendte  Gutten  rundt  ved  Elven  med  en  Fiskestang 
og  lod  Moren  fors0rge  sig  ved  Vadsketubben.  Men  det 
gik  nu  endda  an,  hvis  der  ikke  var  noget  vserre  med 
ham.  Det  var  ogsaa  en  Jente  i  Sangkoret  i  Mosevigs 
Kirke,  som  havde  sluttet  for  hans  Skyld.  Hvad  det 
var,  kunde  hun  ikke  sige;  men  Pigen  havde  nu  sagt, 
at  hun  ikke  vilde  staa  og  synge  i  det  Koret,  saalaenge 
den  Grisen  var  der.  Hun  kaldte  ham  Gris,  gjorde  hun. 
Hun  var  saa'nt  et  bra  Menneske,  den  Pigen.  Nu  drak 
han  ogsaa  og  fl0i  paa  alle  Danselag  i  Byen,  saa  det  var 
ikke  rigtig  noget  godt  Selskab  for  en  saa  vilter  Pige 
som  Ellen  Mosevig. 

-  Men  Mosevig  havde  ogsaa  vaeret  streng 
med  hende.  Og  det  kunde  gaa  forvidt.  Stor  Glaede  i 
Livet  havde  hun  nu  ikke  havt.  Skulde  hun  ha  sig  lidt 
Klaeder,  saa  fik  hun  se  at  skaffe  sig  det  selv  ved  at  sy,  — 
hun  var  rigtig  flink  til  det.  Hun  havde  endog  syd  Mrs. 
Thompsons  brune  Kasimirkjole.  Men  Faren  ttaalte 
naesten  ikke,  at  hun  gik  ordentlig  klsedt.  Engang  havde 


—  173  — 

ban  lagt  en  ny  Hat,  hun  havde  kj0bt  sig,  paa  Hugge- 
stabben. 

Pastor  Welde  maatte  le.  Han  husket  "Taber- 
naklet".  Og  igjen  tabte  Mrs.  Thompson  Sporet. 

Han  f01te  Medlidenhed  med  den  unge  Pige.  Han 
havde  sagt  som  saa  til  Mrs.  Thompson,  at  hvis  nu  Pigen 
var  glad  i  denne  Fyren,  saa  kanske  hun  kunde  gj0re  en 
bra  Mand  af  ham.  Men  da  lo  Mrs.  Thompson.  Var  det 
ligt  sig  ?  Nei,  hun  troede  nok  ikke,  at  nogen  Pige  kunde 
gj0re  bra  Mand  af  nogen  efter  hun  blev  gift,  naar  hun 
ikke  kunde  det,  f0r  de  blev  gift.  Men  det  vidste  hun, 
at  noget  godt  Selskab  var  det  ikke  for  Ellen  Mosevig. — 
Og  nu  var  da  ogsaa  hun  begyndt  at  rende  paa  Dans  — 
ja,  Faren  vidste  naturligvis  intet  om  det. 

Presten  havde  set  tankefuld  ud  og  Mrs.  Thompson 
veiret  ligesom  igjen  et  usynligt  Spor. 

Han  havde  flere  Gange  havt  sin  Skisse  fremme  for 
at  0delaegge  den;  men  det  var  hans  f0rste  Fors0g  — 
og  ligesom  ogsaa  hans  eget  Barn.  At  den  Kvinde- 
figuren  kom  paa  havde  hjulpet  storartet.  Han  skulde 
faa  sig  Oljefarver  og  pr0ve  sig  frem  med  dem  —  se,  om 
han  kunde  faa  noget  ud  af  det  for  sin  egen  Hygge 
ialfald.  Det  var  ingen  daarlig  Ide  dette  med  braendende 
Skibe  paa  mislykkede  Marinemalerier.  De  satte  Fanta- 
sien  i  Bevaegelse  og  bragte  Beskueren  til  at  overse  de 
tekniske  Feil.  Saa  med  denne  Kvindefiguren  paa  hans 
Billede.  Lad  nu  Elven  vaere  umulig  og  Traeerne  umulige 
og  Luften  umulig  —  naar  man  malte  en  Figur  slig,  saa 
vidste  man,  hvad  som  var  op  og  ned  paa  "Maleriet"  og 
kunde  taenke  sig,  at  Pigen  sad  der  og  ventet  paa  sin 


—  174  — 

elskede  Olson  eller  Nilsen  og  at  Elven  og  Traeerne  tog 
sig  ud  slig  —  for  hende,  som  Maleren  havde  lavet  dem. 

Og  saa  lagde  han  godmodig  Skissen  vaek.  Ef  terpaa 
kunde  han  forestille  sig,  at  den  slet  ikke  var  saa  vaarst 
og  der  steg  f orfl0ine  Tanker  op  i  ham :  —  om  him  sad 
der  paa  Stokken  endda  —  eller  om  der  kanske  sad  to 
der  nu.  Saa  maatte  han  atter  hen  og  se  paa  sit  "Kunst- 
vasrk"  for  med  en  Hovedrysten  at  Isegge  det  fra  sig 
igjen. 

Men  forresten  saa  kunde  det  jo  vsere,  at  alt  var 
bare  Udflugter  og  at  det  var  Ellen  han  gjemte  paa  og 
ikke  naennede  at  overgive  til  Flammerne  i  J0rgines 
store  Kj0kkenovn. 

-  Hvis  der  nu  var  saamange,  som  havde  sammen- 
svoret  sig  mod  hende  og  spaadde  gait,  saa  skulde  da  han 
ta  Vare  paa  det  lille  han  havde  af  hende. 

Han  havde  m0dt  hende  en  Gang  siden  og  da  var 
hun  sammen  med  en  Veninde.  De  gik  og  lo  og  nugget 
til  hverandre  med  Skuldrene,  da  han  f0rst  fik  se  dem. 
Men  da  de  fik  se  ham,  saa  strammet  de  sig  op,  blev 
stive  og  h0itidelige  og  besvarede  afmaalt  og  f jernt  hans 
Hilsen.  Det  gjorde  ham  virkelig  ondt,  at  de  skulde  bli 
saa  alvorlige  for  hans  Skyld.  Han  beklaget  nasten,  at 
han  var  Prest.  Ellers  kunde  han  gaaet  efter  og  kilt  sig 
ind  imellem  dem  og  budt  paa  Ice  Cream  og  faat  sin  Del 
af  Glaaden.  Hvorfor  skulde  nu  en  Prests  Gjerning  f0re 
det  med  sig,  at  leende  og  muntre  Folk  blev  alvorlige  og 
at  Latteren  d0de,  naar  han  kom  ?  Det  var  visst  Aar  og 
Dag  siden  han  havde  havt  en  rigtig  ordentlig  Latter  og 
-  ja  det  var  deroppe  i  Bakken,  da  den  Farmeren 
bandte.  Da  havde  han  vel  slet  ikke  burdet  le.  Men  slig 
gaar  det.  Saa  fik  man  da  heller  vandre  som  et  D0dens 


—  175  — 

Bud  her  i  Verden  og  blive  Vidne  til  at  Latteren  fryser 
bort,  hvor  man  kommer. 

Og  han  f01te  sig  fattig.  Slig  som  han  likte  at 
h0re  Folk  le. 

Den  Dr.  Spohr  var  nu  en  underlig  Pave.  Forleden 
havde  Welde  truffet  ham,  —  han  gik  og  skj0v  en  gammel 
Barnevogn  bortefter  Fortouget  og  havde  bandet,  saa  det 
lysnet  om  ham,  da  Presten  leende  havde  spurgt  ham  om 
han  var  begyndt  at  saelge  Gr0ntsager.  Der  laa  nemlig 
endel  Potetes  i  den  og  en  Pose  med  JEbler.  Doktorens 
tykke  Ansigt  var  r0dt  af  Anstrsengelse  og  Sinne  og  han 
havde  bedt  ham  r0gte  sine  Sauer  og  lade  dannede  Folk 
i  Fred. 

Welde  havde  senere  faat  Greie  paa,  hvorledes  det 
var.  Doktoren  havde  forordnet,  at  et  sygt  Barn  skulde 
kj0res  ud  hver  Dag  og  saa  havde  Moren,  som  var  meget 
fattig,  sagt,  at  him  ikke  havde  nogen  Barnevogn  og 
hellerikke  havde  Eaad  at  kj0be  nogen.  Saa  havde  Dok- 
toren set  denne  hos  en  som  handlet  med  Skrab  og  kj0bt 
den  for  et  Par  Dollars.  Da  han  saa  lykkelig  over  det 
uventede  Godtkj0b  kom  forbi  en  Frugthandler,  saa 
husket  han,  at  Enken  havde  flere  B0rn  og  kj0bte  en 
Peck  ^bler.  Hum0ret  blev  endda  bedre  og  han  husket 
paa  Moren  selv  og  fik  et  Par  Peck  Poteter.  Men  saa 
havde  det  gaaet  op  for  ham,  at  Folk  lo  ad  ham.  Han 
havde  nok  forstaat  det  selv  ogsaa,  at  det  tog  sig  lidt 
underligt  ud,  at  en  Mand  i  lysegraa  Klaer  med  Panama- 
hat  og  Pragtvest  gik  og  kj0rte  en  gammel  Barnevogn 
opefter  Hovedgaden  og  da  havde  han  begyndt  med 
Bandskaben.  Han  havde  bandet  Vognen  og  Poteterne 
og  Folkene  —  ja  tilogmed  Presten,  da  han  m0dte  ham 
og  syntes  det  lindrede.  Det  havde  ikke  gjort  Sagen 


—  176  — 

bedre,  at  Presten  fulgte  med  ham.  Selvf01gelig  m0dte 
de  Dr.  Ebbesen  og  naturligvis  suset  Brooten-Folkene 
forbi  med  sin  forbandede  Maskine.  Da  han  kom  til 
Huset,  saa  husket  han  paa,  at  han  vel  for  en  Dime  kunde 
faaet  en  Gut  til  at  kj0re  den  Vognen  frem  og  da  rasede 
han  af  Sinne  og  var  saa  arg,  at  Konens  Velsignelser 
var  helt  spildt  paa  ham. 

Welde  maatte  smile.  Den  Dr.  Spohr  var  virkelig 
en  underlig  Pave. 

Og  Dagene  gik.  Pastor  Welde  var  som  Eegel 
meget  optaget  af  sit  Arbeide.  Han  syntes  at  naa  overalt. 
Altid  redebon  og  altid  punktlig.  Kveldene  var  for  det 
meste  optagne.  Havde  han  en  Aften  fri,  saa  gik  han 
gjerne  op  til  Doktoren  for  at  spille  "Whist  med  ham 
eller  traette.  Det  blev  gjerne  et  af  to.  De  bestraebte  sig 
ligesom  paa  at  vaere  uenige ;  men  vogtede  ellers  n0ie  paa 
hinanden  og  gav  hverandre  kloge  Formaninger,  som 
ingen  af  dem  br0d  sig  om. 

Men  saa  blev  det  Slut  ogsaa  med  det.  Naar 
Pastoren  nu  havde  en  Aften  fri,  saa  drev  han  ude  paa 
Gaderne  og  da  hendte  det,  at  han  traf  en  Pige  med  en 
lidt  kantet  Figur  og  et  ludende  Hoved.  Hun  saa  rent 
liden  og  sammenfalden  ud  ved  Siden  af  ham.  De,  som 
ikke  kjendte  dem,  vilde  snu  sig  halvt  om  og  taenke :  det 
var  et  underligt  Par. 

Han  havde  truffet  hende  midtsommers  oppe  ved 
Elven.  Hun  sad  der  sammenkr0ben  paa  den  gamle 
T0mmerstok  og  da  han  saa  havde  talt  til  hende  og  hun 
10ftet  Hodet,  saa  havde  han  set,  at  hun  havde  grsedt. 
Eigtignok  havde  hun  fors0gt  at  se  kjaek  ud ;  men  Welde 
havde  dog  forstaaet,  at  hun  havde  det  ondt.  Det  var 


—  177  — 

rimeligvis,  at  denne  Nilsen  havde  forladt  hende.  Han 
havde  h0rt,  at  han  havde  draget  til  Vestkysten. 

Det  var  Synd  i  hende,  stor  Synd.  Havde  hun 
vaeret  straalende  vakker  og  robust  og  fint  klaedt,  saa 
skulde  han  kanske  ladet  hende  alene  med  sin  Sorg ;  men 
det  sammenfaldne  ved  hende  r0rte  ham.  Og  saa  var 
hun  jo  ogsaa  Prestedatter  og  han  havde  ligesom  en 
dobbelt  Forpligtelse  til  at  vaere  venlig  mod  hende. 

De  havde  talt  sammen  og  halvt  som  i  Dr0mme 
havde  hun  spurgt  Welde,  om  det  var  sandt,  at  de,  som 
druknet,  ligesom  levet  hele  sit  Liv  over  igjen. 

Hertil  kunde  han  selvf01gelig  intet  svare;  men  han 
forstod,  at  det  ikke  var  godt  for  hende  at  sidde  her  ved 
Elven  og  saa  havde  han  tilbudt  at  f01ge  hende  nedover 
til  Byen. 

Og  siden  havde  han  truffet  hende  flere  Gange.  Det 
gjaldt  at  holde  hende  borte  fra  Elven.  Slige  T01pere 
som  den  Mlsen  burde  ssettes  fast. 

Han  tsenkte  ogsaa  paa  Pastor  Mosevig.  Der  for  en 
Gysen  gjennem  ham  ved  Tanken  paa,  at  der  skulde 
tilst0de  hans  Datter  noget.  Man  laeste  jo  saa  meget  i 
Bladene.  Kunde  han  nu  —  ja,  han  blev  rent  glad  ved 
Tanken,  -  -  kunde  han  nu  gjaete  denne  Datteren  ham 
lidt,  saa  gik  det  nok  over  saavidt,  at  hun  slog  Elven  af 
Tankerne. 

Og  han  s0gte  Pigen.  Han  gik  med  hende  gjennem 
Byen  og  han  tog  sin  h0ie  Hat  paa.  Det  forekom  ham, 
at  hun  rettet  sig  op.  Nu  og  da  skar  et  Glimt  af  den 
gamle  Lystighed  gjennem  hende  og  da  var  han  glad. 
Hun  var  maaske  snart  over  det  vserste. 

Men  i  Laengden  kunde  jo  ikke  dette  gaa  an.  Der 
blev  Snak  om  det.  Pigen  havde  maaske  selv  ogsaa  h0rt 
noget.  Nok  er  det,  at  disse  Ture  oph0rte  som  efter  en 


—  178  — 

gjensidig  Overenskomst  og  Pastor  Welde  var  glad.  Han 
havde  ligesom  evnet  betale  et  lidet  Afdrag  paa  en  stor 
Gjaeld. 


ATTENDE  KAPITEL. 

Pastor  Mosevig  gik  med  mange  tunge  Tanker. 
Han  vilde  have  opgivet  sit  Kald  for  laenge  siden;  men 
Samfundet  var  staerkt  og  dets  Missionsstyre  lovede  for- 
0get  Bidrag.  Det  var  netop  paa  en  slig  Plads,  at  maa 
ikke  maatte  slippe  Taget.  Naar  Guds  behagelige  Time 
kom,  saa  kunde  alt  vende  sig.  Den  d0de  Rettroenhed 
og  Navnekristendom  maatte  naa  en  viss  Grad,  inden 
den  brast,  saa  Folk  fik  se  Hulheden. 

En  trofast  Tjener,  som  ban  var,  voldte  det  ham 
ulidelig  Pine  at  se  Menigheden  paa  den  anden  Side  af 
Elven  vokse  saa  staerkt.  Han  havde  aldrig  tvivlet  hver- 
ken  paa  sine  Evner  eller  sit  Kald.  Det  var  den  anden 
Prests  staselige  Ydre  og  den  fine  Kirke,  som  trak.  En 
slig  ugift  Dameprest  kunde  nok  samle  Jenterne  og  da 
gik  Gutterne  med.  Forretningsfolkene  gik  did,  hvor 
de  fandt  mest  Folk  og  havde  mest  Udsigt  til  at  vinde 
Kunder.  De  Smaa  vilde  vaere  der,  hvor  de  Store  var. 
Slig  havde  det  altid  vaere t. 

Datteren  havde  vaeret  derover  paa  Ungdomsfore- 
ningens  M0der  og  speidet  og  det  havde  bekraeftet  bans 
Mistenkc.  Det  var  Welde,  som  Pigerne  gik  efter.  At 
Brootens  Theodora  var  forelsket  i  Presten,  —  det  kunde 
ban  have  gjsettet  sig  til,  om  ban  ikke  havde  havt  Datte- 
rens  Ord  for  det. 


—  179  — 

Han  nmmlede  mangt  og  meget  i  sit  glisne  Skjseg. 
Men  engang  vilde  Gud  slaa  Hul  paa  denne  glimrende 
Ssebeboble  og  Folk  vilde  faa  se,  hvem  det  var,  som  havde 
Livet.  Der  steg  Trods  op  i  ham.  Han  skulde  vise,  at 
ban  kunde  holde  ud  og  afvente  Herrens  Time,  da  de 
kalkede  Grave  skulde  aabnes  og  deres  D0dningeben  og 
Uterlighed  blive  aabenbare. 

Men  der  var  kommet  noget  nyt  til  nu,  der  havde 
b0iet  ham  ned  som  intet  andet  i  hans  Liv. 

Han  havde  h0rt,  at  det  nok  ikke  var  saa  aldeles 
rigtigt  med  Pastor  Welde.  Kortspilaftenerne  hos  Dr. 
Spohr  havde  sivet  ud,  -  -  man  havde  det  fra  Weldes 
egen  Mund,  at  de  havde  drevet  med  slig  Us0mmelighed 
og  det  kunde  tjene  som  et  nyt  Bevis  paa  Menighedens 
Fordservelse,  at  den  tilled  saadant.  At  han  del  tog  i 
f  jasede  Kaffelag  hos  slige  som  Ole  Narvesen,  som  enhver 
vidste  havde  vaeret  en  forfalden  Dranker,  det  var  heller 
ikke  meget  presteligt;  thi  der  var  sandelig  ikke  for 
mange  Sammenkomster  om  Guds  Ord  i  den  Menigheden. 
Men  nu  havde  han  ogsaa  h0rt,  at  Presten  holdt  Selskab 
med  en  Dame  af  noksaa  tvivlsomt  Rygte.  Dette  var 
kommet  direkte  til  ham  fra  en  af  Brootens  amerikanske 
Forretningsvenner,  saa  der  var  nok  noget  i  det  og  han 
havde  heller  ikke  fundet  det  paakrsevet  at  tie  med  det. 
Han  havde  h0rt  dette  Rygte  med  en  dulgt  Fryd;  thi 
han  vidste  jo,  at  Vorherre  paa  noget  Vis  vilde  slaa  Hul 
paa  Blaeren.  Han  havde  anstrasngt  sig  for  at  faa  den 
rette  Sammenhseng  at  vide  og  havde  fundet  ud,  at  den 
omhandlede  Dame  af  tvivlsomt  Rygte  var  nok  hans  egen 
Datter.  Det  var  selve  Mrs.  Thompson,  som  havde  for- 
talt  ham  det. 

Den  stserke  og  trodsige  Mand  havde  gracdt.  Ellen 
var-  hans  Smertesbarn.  Tankel0s  og  vilter  havde  Imn 


—  180  — 

vaeret  fra  him  var  liden.  Han  havde  refset  hende  og 
ikke  sparet  sit  Bis,  —  han  havde  bedet  for  hende;  hun 
gav  sig  fort  over,  bad  om  Forladelse  men  gjorde  som 
hun  selv  vilde  alligevel.  Saa  var  det  da  denne  Nilsen- 
Gutten,  som  hun  havde  havt  F01ge  med.  Med  ham 
havde  hun  luret  sig  afsted  paa  Dans. 

Ligevel  elsket  han  hende.  Det  var  Ellen  f0rst  og 
Ellen  sidst. 

Han  havde  vaeret  glad,  da  denne  Nilsen-Gutten 
tilsidst  kom  sig  bort  fra  Byen.  Han  skj0nte  nok,  at 
hun  havde  s0rget  over  ham,  —  det  er  jo  saa  med  Ung- 
dommen.  Det  havde  gjort  ham  ondt  at  se  hende  saa 
f  orandret.  Hendes  f  riske  og  glade  Latter  10d  ikke  mere 
i  Stuerne.  Hun  stelte  om  sine  S0skende,  hjalp  Mo- 
ren  og  gik  stille  som  et  aeldre  Menneske.  Han  fandt 
hende  ofte  siddende  nede  i  den  m0rke  Trappen  med 
F0dderne  trukket  op  under  sig  og  Hovedet  hvilende  paa 
Armene.  Slig  havde  hun  da  aldrig  pleiet  at  sidde  f0r. 
Hans  Hjerte  b!0dte  for  hende.  Om  hun  nu  bare  havde 
havt  Fortrolighed  overfor  ham.  Men  hun  kom  aldrig 
til  ham  med  noget.  Han  grublede  over  dette.  Vant 
til  at  ssette  sin  Embedsbroder  i  Forbindelse  med  al  sin 
Modgang  kom  han  snart  til  det  Eesultat,  at  Welde  var 
Skyld  ogsaa  i  dette.  Hun  havde  truffet  ham  og  saa  sat 
sig  Griller  i  Hovedet.  Saa  havde  Nilsen-Gutten  skj0nt 
det  og  saa  var  Forlovelsen  gaaet  overstyr.  Det  var  vel 
det,  Welde  vilde.  Saa  havde  han  dasket  lidt  rundt  med 
hende  til  Vederlag. 

Stakkers,  stakkers  Ellen!  Han  skulde  tale  med 
hende  med  Mildhed  og  Kjaerlighed  —  hun  traengte  Far 
nu.  Og  Far  skulde  nok  greie  det. 

Saa  en  Dag  tog  han  sig  fore  at  tale  med  hende. 
Han  spurgte,  om  hun  virkelig  gik  Ture  med  Welde,  og 


—  181  — 

dertil  svarede  hun  kort  og  godt  Ja.  Som  ban  havde 
tsenkt  sig  det,  saa  skulde  han  nu  sluttet  hende  i  sine 
Anne  og  kaldt  hende  med  0mme  Kjaelenavne  og  faat 
hende  til  at  erkjende  selv,  hvor  haab!0st  dette  var;  men 
hendes  korte  og  helt  naturlige  Svar  bragte  bam  til  at 
vente  med  Omfavnelsen.  Det  var  jo  beller  ikke  bans 
Skik  at  gj0re  sligt.  Det  0delagde  Eespekten  og  ban 
holdt  straengt  paa  sin  Vaerdighed  som  Familiens  Over- 
hoved  og  Herre.  Saa  begyndte  han  da  at  forklare  hende 
om  det  aldeles  haab!0se  ved  at  fseste  sin  Lid  til  saadant 
Lefleri  fra  Weldes  Side.  Hun  maatte  da  vide,  at  ban 
ikke  kunde  taenke  alvorligt  paa  nogen  Forbindelse  med 
hende.  Hun  sad  bare  stille  og  h0rte  paa  og  saa  sagde 
hun  bare,  at  hun  vidste  alt  dette  saa  godt,  at  ingen 
beh0vet  at  fortaelle  hende  det. 

Hvorfor  hun  da  gik  med  ham? 

Fordi  —  fordi  hun  ikke  vidste,  hvorfor  hun  ikke 
skulde  gj0re  det. 

"Det  er  altsaa  Meningen,  at  du  vil  fortsaette  med 
dette  Eendet  da,  Ellen?" 

"Ja,  hvis  han  vil  saa." 

Mosevig  f01te  Grunden  svigte  under  sig.  Skulde 
nu  ogsaa  hun  tages  fra  ham? 

Det  var  f0rst,  da  han  begyndte  at  fore^olde  honde, 
hvordan  det  ogsaa  kunde  paaf0re  Welde  TJbehagelighe- 
der  —  Sladderen  og  alt  det  —  at  hun  blev  betsenkelig 
og  stak  i  at  graede.  Mosevig  sad  helt  betuttet  og  taenkte 
paa,  om  det  ikke  nu  skulde  vaere  Tid  at  slutte  hende  i 
sine  Arme;  men  han  betvang  sig  ogsaa  dennegang. 

Men  den  Af  ten  sad  Ellen  laenge  i  Trappen  og  mange 
Tanker  br0des  i  det  lille  Hoved.  Hun  havde  ikke  taenkt 
paa,  hvad  disse  Turene  kunde  koste  Pastor  Welde.  Hun 
havde  f01t  sig  trukket  til  ham  —  hun  havde  ligesom 


—  182  — 

klynget  sig  til  ham  efter  at  dette  med  Nilsen  havde 
haendt  og  hvis  F01ger  hun  gruede  for  at  taenke  paa. 
Hun  havde  bare  gjort  Nar  af  Welde;  men  da  dette 
gmelige  havde  haendt,  saa  havde  hun  bare  klamret  sig 
til  den  Vished,  at  om  Far  og  Mor  og  alle  forst0dte 
hende,  saa  vilde  ikke  ban  gj0re  det.  Han,  som  var  saa 
stor  og  fin  og  havde  Isert  saa  meget,  ban  vilde  hjelpe 
hende  og  paa  nogen  uforklarlig  Maade  se  til,  at  alt  blev 
godt  igjen.  Ingen  kunde  saette  Fingren  paa  hende  selv 

om  hun  var  simpelt  klaedt  og ikke  vaerd  at  knytte 

bans  Skorem,  naar  hun  fik  gaa  ved  bans  Side  nedover 
Grand  Avenue  og  gjennem  Parken. 

Men  ban  vidste  jo  ikke,  hvordan  det  var  med 
hende  ?  Hun  havde  jo  ikke  fortalt  ham  noget  og  kunde 
ikke  gj0re  det. 

Men  al  denne  Tvivl  druknede  ligesom  i  Bevidst- 
heden  om,  at  ban  ikke  beh0vede  at  vide  det,  at  ban 
vilde  —  —  ja,  hun  vidste  slet  ikke  noget;  hun  bare  f01te 
det  som  en  stor  Tryghed,  naar  hun  var  sammen  med 
ham. 

Hun  havde  ikke  kunnet  taenke  sig,  at  han  kunde 
blive  tilsmudset. 

Nu  sad  hun  der  alene  —  den  hun  var.  Hun  kunde 
jo  taenkt  det,  at  det  ikke  gik  an  slig. 

Da  hun  ligesom  skj0nte,  at  han  var  bare  et  Men- 
neske  han  ogsaa,  saa  glap  Halmstraaet,  nei  Bergvaeggen, 
som  hun  havde  holdt  sig  i.  Det  lille  Hoved  dukket  sig 
ned  i  Armene.  Hun  var  bare  en  liden  styg  Menneske- 
bylt  i  en  Trappe  nu,  som  enhver  kunde  sparke  vaek  — 
eller  braekke  Nakken  over. 

Nu  kunde  ingen  hjelpe. 

Men  han  havde  malet  hende  paa  en  stor  Papplade 


—  183  — 

og  denne  havde  ban  hjemme  hos  sig.  Kanske  der  endda 
var  Raad.  Ingen  kunde  r0re  ham. 

Og  ingen  skulde  faa  r0re  ham  heller.  Hun 

reiste  sig  op  og  kastet  med  Hovedet,  som  i  gamle  Dage. 
Kom  det  an  paa  det,  saa?  Og  Dammen  steg  frem  for 
hende.  Den  syntes  ikke  slem  mi.  Og  hun  rystede  sig 
kjaskt  som  en  liden  Hund,  der  har  vseret  i  Vandet  og  er 
kommet  renvasket  op. 

Pastor  Mosevig  syntes  selv,  at  der  var  foregaaet  en 
Forandring  med  Datteren  og  at  hun  blev  ligesom  mere 
lig  sig  selv  igjen.  Han  maatte  ogsaa  meddele  sig  angaa- 
ende  dette  til  sin  Kone,  som  han  ellers  havde  meget 
liden  Lyst  at  meddele  sine  Tanker,  da  det  ligesom  gjorde 
Afstanden  for  liden  mellem  dem,  at  han  skulde  tale 
meget  med  hende  udenom  det  n0dvendigste.  Men  Konen 
saa  kun  anstrasngt  og  lidt  overrasket  op  fra  sit  Arbeide 
og  vidste  i  F0rstningen  ikke  rigtig,  hvorledes  hun  skulde 
opfatte  denne  Fortrolighed.  Endelig  svarede  hun  da, 
at  det  var  rigtig  sandt  det,  og  sendte  sin  Mand  et  tak- 
nemmeligt  0iekast.  Hun  havde  ogsaa  havt  sine  Tanker 
om  Ellen  og  havde  bedt  til  Gud  for  hende;  men  hun 
havde  ikke  villet  sige  noget  til  sin  Mand  om  det. 

N"u  havde  han  selv  bragt  Sagen  paa  Bane.  Et 
0ieblik  vilde  hun  have  s0gt  bans  Mening  om  den  Mia- 
tanke  hun  bar  paa ;  men  —  —  det  var  kanske  ikke  godt 
nu.  Hun  fik  vente,  saa  aabnet  nok  Gud  en  D0r.  Med 
et  Suk  tog  hun  atter  fat  paa  sit  Arbeide. 

Hun  havde  laenge  taenkt  paa  at  tale  alvorligt  med 
Ellen ;  men  hun  havde  som  en  F01else  af ,  at  det  s0mmet 
sig  ikke  for  hende  at  tale  om  noget  saa  alvorligt  uden 
sin  Mands  Vidende.  Og  Vorherre  vilde  nok  aabne  en 
D0r,  naar  bans  Time  kom. 


—  184  — 

NITTENDE  KAPITEL. 

Det  var  J0rgine,  som  havde  fundet  paa  det.  Hun 
havde  spurgt,  hvorfor  Welde  ikke  fisket,  naar  han  gik 
op  til  Elven.  Det  handte,  at  man  fik  praegtig  Bass  der 
og  wall-eyed  Pike.  Det  var  hendes  Specialitet  at  anrette 
Fisk.  Pastor  Welde  f  andt  at  Eaadet  var  saare  godt  og 
naar  han  mi  gik  opover  mod  Elven  —  og  det  gik  oftere 
paa  nu  —  saa  havde  han  en  moderne  net  liden  Kaste- 
stang  med  Agatl0bere  og  en  kostbar  Snelle.  Han  havde 
faat  slig  0velse  nu,  at  han  kunde  kaste  sit  Slug  naesten 
tvertover  Elven.  Uhyre  stolt  var  han,  da  han  endelig 
efter  en  Tids  Forl0b  kunde  bringe  en  noksaa  fin  Oswego- 
bass  paa  tre  Pund  i  Kj0kkenet  til  J0rgine.  Det  var  den 
bedste  Kekreation,  han  havde  fundet  paa. 

Bevaegelse  for  Kroppen  og  Hvile  for  Tanken  —  og 
nu  og  da  stor  Glaede  i  Kj0kkenet. 

J0rgine  var  glad,  fordi  Pastoren  var  glad.  Baade 
Pastor  Wangel  af  Synoden  og  Pastor  Nilsen  af  Forenede 
Kirke  havde  vaeret  drabelige  Fiskere  og  glad  i  Fisk. 
Hun  begyndte  ligesom  at  faa  Skik  paa  ham  nu. 

Inde  paa  Kontoret  havde  der  samlet  sig  et  helt 
Lager  af  Sofapuder.  Der  kom  en  ret  som  det  var  til 
Presten  fra  nogen  af  Menighedens  unge  Darner,  —  ja 
undertiden  fra  flere  af  dem,  som  havde  slaaet  sig  sam- 
men  om  en  diger  en.  J0rgine  slaengte  forarget  med  alle 
disse  Puder,  naar  hun  ryddet  op.  De  mindet  hende  om 
unge  Jaaler,  den  ene  mere  jaalet  end  den  anden.  Hun 
havde  foreslaaet  at  bsere  nogle  af  dem  ovenpaa;  men 
Presten  var  saa  hensynsfuld.  Om  Giverne  kom  der,  saa 
skulde  de  se,  at  han  benyttet  Gaven.  Og  nu  laa  der 
Puder  allevegne,  saa  han  kunde  ikke  saette  sig  uden  at 


—  185  — 

rydde  dem  afveien.  De  stod  i  Ead  paa  Sofa  og  Stole. 
Hun  bar  dem  ud  nu  og  da  og  banket  dem  af  Hjertens 
Lyst  engang  om  Ugen  og  bar  dem  sukkende  ind  igjen  og 
anbragte  dem,  hvor  de  tog  sig  vaerst  ud. 

De  skjaamte  ud  baade  for  hende  og  Presten  og  hun 
saa  naesten  triumferende  paa  Puderne,  naar  Presten 
drog  ud  med  Fiskestangen. 

Traeerne  paa  Elvebredden  havde  allerede  begyndt 
at  antage  et  h0stligt  Skjaer  og  klaede  sig  i  brogede  Far- 
ver.  Det  var  netop  den  rette  Dag  for  Fiskeri.  Det 
havde  regnet  lidt  om  Morgenen  og  han  havde  vaeret 
tidlig  ude.  Han  havde  faaet  0velse  i  at  kaste  nu  og 
kunde  med  Lethed  undgaa  de  enkelte  drivende  T0mmer- 
stokke,  som  ikke  fulgte  Str0mmen  langs  den  anden 
Bred.  Fra  en  liden  Odde  havde  han  et  ypperligt  Ope- 
rationsfelt.  Midt  i  Elven  laa  en  Banke  og  det  var 
langs  den,  at  han  havde  sine  st0rste  Held.  Men  det 
var  ikke  godt  at  traekke  Sluget  langs  den.  Dog  med 
0velse  blir  man  Mester.  Der  laa  en  styg  gammel  Eod 
der  ogsaa,  som  det  gjaldt  at  undgaa. 

Han  var  i  Perlehum0r.  Her  var  han  f ri  og  kunde 
lade  fern  vsere  lige.  Her  kunde  han  som  enhver  anden 
Ungdom  i  Byen  nynne  paa  Melodien  til  den  populaere 
Vise  om  den  skj0nne  Indianerpige  Redwing,  som  graed 
sit  Hjerte  ud: 

There  once  lived  an  Indian  maid 
A  shy  little  prairie  maid 

Det  var  akkurat  passe  at  gnaale  paa,  mens  man 
greiet  ud  en  Backslash  paa  Linen.  Det  gik  langsom- 
mere,  naar  han  kom  til  det  vemodige  Omkvaed : 


—  186  — 

Now,  the  moon  shines  tonight  on  pretty  Redwing, 
The  breeze  is  sighing,  the  night  bird's  crying, 

For  afar  'neath  his  star  her  brave  is  sleeping 

While  Redwing's  weeping 

-  han  stillet  sig  i  Positur  —  "her  heart  away"; 
-  og  med  en  hvislende  Lyd  seilet  Sluget  afsted  i  en 
stor  Bue  og  landet  paa  den  anden  Side  af  Eoden.  "Ja, 
nu  skal  du  se",  taenkte  han.  Nu  gjaldt  det  at  fare 
forsigtig.  Der  sad  to  andre  Slug  til  femogsytti  Cents 
Stykket  og  en  Spoonhook  i  den  skarve  Eoden  f0r.  Nu 
gjaldt  det  om  han  kunde  faa  trukket  den  forbi,  saa  den 
ikke  faestet  sig.  Han  gav  ud  og  skulde  lade  Snoren 
drive  lidt.  Solen  stod  ham  i  0inene,  saa  han  kunde  ikke 

rigtig  se.     Saa  begyndte  han  at  vinde  op, Jo, 

var  det  ikke  det,  han  vidste  ?  Der  sad  den.  Han  lirket 
og  trak.  Til  ingen  Nytte.  Og  saa  den  nye  silkespundne 
Line,  der  var  naesten  uafslidelig.  Han  masede  laenge; 
men  det  Sluget  var  nok  godt  f orankret.  Sved  og  opgivet 
standsede  han  og  vendte  Ansigtet  fra  Solen,  mens  han 
t0rret  sin  Pande.  Da  fik  han  se  noget  hvidt  bevaege  sig 
mellem  Traeerne  h0iere  oppe  ved  Elven.  Han  steg  op 
paa  en  Tue  for  at  se  bedre.  Nu  saa  han  det  var  en 
Dame.  Hun  holdt  paa  at  tage  Hatten  af  sig.  Det  var 
oppe  ved  den  gamle  T0mmerstokken.  Taenkte  hun  paa 
at  bade  ?  Det  vilde  blive  en  nydelig  Situation.  —  Der, 
—  reiste  hun  sig  ikke,  —  gode  Gud  —  ud  i  Elven. 
Det  var  jo  hende.  Hurtigt  slaengte  han  Fiskestangen 
fra  sig  i  Krattet,  mens  hans  0ie  speidende  for  langs 
Bredden  efter  noget  at  raekke  ud  —  og  fange  ind  med. 
Han  vidste,  at  Elven  var  dyb  og  sv0mme  kunde  han 
ikke.  Der  —  lige  i  selve  Sandstens-Skraenten  stod  et 
t0rt  Trae  med  en  lang  spaltet  Stamme.  Hurtig  som 


—  187  — 

selve  Tanken  greb  han  fat  i  den  tyndeste  Stamme  og 
haengte  i;  men  den  flaekket  ikke  af.  Saa  tog  han  ora 
Stammen  og  satte  Foden  mod  selve  Skrsenten  og  brsek- 
ket  til,  saa  det  et  0ieblik  sortnede  for  hans  0ine.  Et 
Stykke  Sten  gled  ud  og  han  faldt  med  Traeet  over  sig. 
Hurtig  var  han  paa  Benene  og  med  nassten  overmenne- 
skelig  Styrke  halvt  trak  og  halvt  bar  han  Traeet  nogle 
Skridt  og  kastede  det  ud.  Han  fulgte  selv  med  og 
staaende  i  Vand  til  midt  paa  Livet,  skj0v  han  det  ud  i 
Elven.  Han  havde  h0rt  som  et  halvkvalt  Skrig  der- 
udefra.  Netop  nu  vidste  han  ogsaa,  at  Str0mmen  30 
vilde  f0re  Traeet  ligesaa  fort  som  hende.  Det  vilde 

altsaa  vsere  faafaengt.     "Herregud !  Hjelp !" Men 

Traeet  blev  liggende  der  paatvers  af  Str0mmen  og  drev 
ikke  bort.  Der  saa  han  noget  hvidt  mellem  Grenene. 
"Almaegtige  Gud !  Hjelp  \"  Han  tog  nogle  Skridt  ud 
og  saa  skj0d  han  sig  frem  og  fik  Tag  i  Traestammen  og 
lagde  sig  over  den  og  arbeidet  sig  udover.  Han  vidste 
nu,  at  han  var  paa  Dybet  men  kjendte  ingen  Frygt  for 
sit  eget  Vedkommende.  I  et  Minut  havde  han  fat  paa 
en  Arm  og  10ftet  til.  Stammen  sank  under,  men  han 
holdt  godt  fast.  Han  kjendte,  at  han  var  under  Vandet 
og  holdt  f remdeles  fast.  Saa  forstod  han,  at  han  maatte 
d0 ;  men  han  slap  ikke  Taget.  Da  kjendte  han  med  et 
Bunden  med  F0dderne  og  reiste  sig.  Han  stod  i  Vand 
til  op  under  Armene  og  var  lige  ved  Bredden.  Han 
holdt  fremdeles  fast  paa  noget,  som  sled  og  vilde  10s. 
Med  Besvaer  fik  han  hende  paa  Land.  Fiskesn0ret  — 
thi  det  var  det,  som  havde  holdt  Traeet  —  havde  givet 
efter  for  den  dobbelte  Tyngde  og  Traeet  havde  svinget 
ind  mod  Bredden  med  dem.  Det  saa  ud  som  et  Mirak- 
kel.  Men  Pastor  Welde  havde  ikke  Tid  at  taenke  paa 
dette  nu.  Han  bar  den  halvt  bevidst!0se  Skikkelse  op 


—  188  — 

fra  Kanten  og  10snet  paa  hendes  Dragt  og  vilde  arbeide 
med  hende,  som  han  havde  laert  skulde  gj0res  med  Folk, 
som  bevidst!0se  er  trukket  op  af  Vandet.  Men  Iran  kom 
til  sig  selv  uden  det.  Hendes  Laeber  bevaeget  sig :  "Slip 
mig!"  hvaesede  him.  "Lad  mig  gaa"  og  Iran  gjorde 
Fors0g  paa  at  reise  sig;  men  faldt  sammen  og  graed  og 
hostede  og  blev  liggende  med  Haenderne  for  Ansigtet. 

Der  vaeldede  op  en  stor  Glaede  i  Prestens  Bryst. 
Det  var  f0rste  Gang,  at  han  havde  reddet  et  Menneske. 
Men  i  naeste  0ieblik  husket  han,  hvornaer  han  selv  havde 
vaeret  D0den.  En  endnu  st0rre  Glaede  luet  op  i  ham. 
Herren  hjelper!  Det  var  en  stserkere  Magt  end  bans, 
som  havde  grebet  ind  her.  Det  var  et  Mirakel. 

Han  vilde  sige  det  til  Pigen;  han  vilde  sige  noget 
om,  at  de  burde  takke  Gud,  —  nei,  han  vilde  tr0ste 
hende  eller  sige  noget  til  hende :  "Miss  Mosevig",  sagde 
han.  Men  saa  h0rte  han  sin  egen  Stemme  ligesom  kvalt 
af  Graad.  Han  vilde  sige  noget;  men  Halsen  var  til- 
sn0ret,  som  naar  en  stserk  Graad  vil  bryde  frem.  Han 
betvang  sig,  han  svaelgede,  som  han  den  kjaempestaerke 
store  Mand  stod  over  den  lille  sammenkr0bne  hikstende 
Bylt  af  et  Kvindemenneske.  Med  M0ie  fik  han  Ordene 
frem. 

"Ikke,  —  ikke  grsede",  sagde  han. 

Og  saa  gik  han  fra  hende  og  sank  ned  paa  sine  Kn* 
bag  en  stor  Sten.  Han  vilde  takke  Gud,  men  kjendte, 
at  han  rystede  over  hele  Kroppen  og  fandt  ikke  mange 
Ord.  Han  vilde  graede,  men  fik  heller  ikke  det  til. 
Om  lidt  begyndte  han  at  aande  lettere.  Visselig  havde 
Herren  udrakt  sin  Haand  over  dem  begge. 

Han  var  roligere,  da  han  igjen  reiste  sig.  Pigen 
laa  nu  stille  paa  Graesset;  men  han  kunde  se,  at  hendes 
Bryst  arbeidet  voldsomt.  Det  var  bedst  at  lade  hende 


—  189  — 

kjsempe  sin  Kamp  ud.  Han  begyndte  at  tsenke  paa  sig 
selv.  Trak  Sko  og  Str0mper  af  og  vred  Vandet  ud  af 
dem.  Til  alt  Held  havde  ban  staaet  i  Skjorteaermerne 
og  Frakken  var  saaledes  t0r.  Hatten  havde  ban  mistet, 
da  ban  br0d  Traeet  ned,  saa  den  var  ogsaa  berget.  Man 
maatte  ligesom  gj0re  op  en  Status  efter  en  slig  Kata- 
strofe.  Han  begyndte  at  faa  Tankegreierne  i  Orden  nu. 

Han  saa,  at  Ellen  havde  begyndt  at  ordne  sin 
Dragt.  Nu  10ste  hun  sit  Haar  og  begyndte  at  ordne  det. 
Saa  var  da  vel  Gudskelov  det  vaerste  over. 

Der  for  en  Tanke  gjennem  ham,  at  Faren  maatte 
forskaanes  for  dette. 

"Jo,  jo  —  vi  har  nok  stelt  os  vi,"  sagde  han  halvt 
i  Sp0g.  "Hvad  tror  De  nu,  Deres  Far  vil  sige?" 

Hun  gav  ham  intet  Svar. 

"Det  er  kanske  bedst,  at  vi  holder  os  her,  til  vi 
t0rker  lidt,  f0r  vi  rusler  indover",  fors0gte  han. 

Fremdeles  intet  Svar. 

Saa  gik  han  hen  og  satte  sig  ved  Siden  af  hende. 
Han  tog  sig  god  Tid. 

"Men  sig  mig  nu  da,  Miss  Mosevig,  hvorledes  kunde 

De   nu   falde   paa  noget  saa  gait  som   dette?"     Han 

gjorde  en  liden  Pause  og  fortsatte :  "Naar  en  er  i  rigtig 

stor  N0d,  saa  kan  en  faa  Hjelp.     Der  er  to  at  gaa  til. 

—  Og  det  ser  ud,  som  de  h0rte  paa  den,  som  De 

ikke  skulde  h0rt  paa. Han  gir  daarlig  Hjelp  — 

han,  som  f0rer  os  til  Elven,  naar  vi  er  i  N0d.  Var  det 
da  ingen,  som  kunde  retlede  Dem  da?"  tilf0iet  han  med 
Yarme. 

Ellens  Fingre  slap  Haaret  og  hun  blev  igjen  sid- 
dende  i  en  Tul  og  smaajamre. 

"Nei,  nei,  da",  sagde  Presten.  "Kjaere,  grsed  nu 
ikke.  Det  er  jo  altsammen  all  right  nu."  Han  talte 


—  190  — 

lil  hende  som  til  et  Barn,  der  er  tr0stes!0st  og  hvis 
Graad  man  for  enhver  Pris  maa  standse.  Der  blev  en 
lang  Pause  kun  afbrudt  nu  og  da  af  Pigens  stille 
Jamren. 

"I  presume  I  am  a  hero  now!.  You  have  made  a 
hero  of  me.  Do  I  look  it?"  sagde  ban  med  paataget 
Selvf01else,  mens  ban  sad  og  stirret  bent  ud  i  Luften. 
At  ban  talte  Engelsk  var  usaedvanligt  og  Graaden  stand- 
set.  Han  f01te,  at  bun  saa  paa  ham  gjennem  Hgenderne, 
som  bun  holdt  for  Ansigtet. 

"Jo,  —  vi  vil  faa,  naar  vi  kommer  hjem.  Jeg  vil 
sidde  her,  jeg  —  t0r  ikke  gaa  hjem.  Hvad  tror  De, 
J0rgine  vil  sige?  M  t0rst  it  gaa  heimat  naa  it";  — 
ban  sad  ligesom  bare  og  smaasnakket  med  sig  selv. 

Ellen  saa  paa  ham.  Han  saa  ud  som  en  stor, 
sk0ieragtig  Gut  —  Bror,  Legekammerat  eller  noget 
sligt.  Han  sad  fremdeles  og  saa  ret  frem  for  sig. 

Hvad  var  haendt?  Noget  var  ligesom  str0get  af 
hende.  Tilbage  var  en  skamfuld  F01else :  Hvordan  hun 
saa  ud!  Hun  begyndte  igjen  at  ordne  sit  Haar  og 
taenkte  med  Tilfredsstillelse  paa,  at  hun  havde  lagt 
Hatten  og  den  lange  Kaaben  f  ra  sig  paa  Stokken,  saa  de 
var  t0rre. 

"Hvordan  gaar  det  saa  med  Fr0kenen?  Det  var 
jo  bra.  De  er  jo  kjsek.  —  Nei,  nei,  jeg  beh0ver  ingen 
Forklaringer ;  men" 

Hun  lod  ham  ikke  tale  ud.  "Jeg  er  saa  skamfuld, 
saa  skamfuld,  Pastor  Welde,  —  saa  jeg  kan  ikke  si  det. 

Siden  Jack  reiste,  saa og  saa  kom  det  over  mig. 

Det  er  ikke  altid,  jeg  er  slig.  Fordetmeste  saa  taenker 
jeg  som  saa,  at  det  ikke  er  vaerre  med  mig  end  Hundred 
Tusen  Jenter og  jeg  bar  vaeret  noksaa  kjaek  ogsaa." 


—  191  — 

"Har  nogen  vaeret  styg  mod  Dem  da,  siden  De 
kunde  finde  paa  noget  saa  skrsekke  —  noget  saa  for- 
tvivlet,  mener  jeg",  fik  Welde  frem  med  nogen  An- 
straengelse. 

"N"ei,  det  var  visst,  fordi  nogen  havde  vseret  snil 
mod  mig",  sagde  hun  stille;  men  saa  brast  hun  plud- 
selig  i  voldsom  Graad  igjen.  "Jeg  ved  ikke,  hvad  det 
var",  hulkede  hun. 

Pastor  Welde  gik  over  til  hende  og  vilde  Isegge 
Haanden  paa  hendes  Skulder  og  tale  med  hende.  Hun 
syntes  at  ane  det.  "Don't  you  touch  me!"  skreg  hun 
ud  og  et  forvildet  Blik  streifet  igjen  ud  over  Elven. 
Saa  sank  hun  igjen  sammen  og  Welde  lod  hende 
grsede  ud. 

Faren,  Pastor  Mosevig,  maatte  ikke  faa  vide  om 
dette.  Han  maatte  ikke  faa  vide  noget  om  det.  Det 
var  stor  Synd  i  den  stakkels  Mand.  —  Hvis  nu  dette 
ogsaa  skulde  komme,  saa . 

Han  sad  stille  og  saa  ud  over  Vandet.  Solen  var 
varm  og  Klserne  formelig  dampede. 

"0,  well  I  dont  care"  h0rte  han  bag  sig.  "What' s 
up  now?"  spurgte  han  i  en  saa  ligegyldig  Tone,  som 
han  kunde  opdrive.  "Nothing,  —  jeg  er  all  right  nu." 

Han  vendte  sig  og  der  stod  hun  —  pjusket  men 
nogenlunde  folkelig. 

"Saa,  —  nu  er  De  jo  kjgek,"  sagde  han. 

"Jeg  har  pr0vet  paa  det,  —  ja  jeg  har  vseret  noksaa 
kjask  ogsaa." 

"Det  har  De  sikkert.  Men  De  maa  ikke  finde  paa 
noget  sligt  mere,  Miss  Mosevig.  De  maa  rigtig  be  Vor- 
herre  bevare  Dem  for  slige  Tanker,  —  skj0nner  ikke 
hvorledes  De,  som  er  saa  kjask  og  forstandig,  kunde  finde 
paa  sligt." 


—  192  — 

"Guess  I  was  crazy,  —  tror  jeg  maatte  ha  vaeret 
tullat  —  men  De  ved  ikke  De,  hvad  vi  Piger  sommetider 
bar  at  taenke  paa.  Far  han  sa'  -  -  ja,  det  kan  vaere  det 
samme,  hvad  han  sa;  men  jeg  er  mi  ikke  den,  han  tror. 
Han  ved  ikke,  han,  —  ja  det  er  ingen  som  ved,  hvad  vi 
Piger  kan  gj0re,  naar  det  kommer  an  paa  det.  —  Mand- 
folkene  tror,  de  kan  baade  det  og  det  —  og  naar  de 
bar  trampet  paa  —  nogen,  saa  skal  allesammen  trampe 
-  Far  ens  ogsaa.  Og  det  vil  jeg  si,  —  at  jeg  kan  ikke 
taale  alting  jeg  heller,  —  for  jeg  er  ikke  slig,  at  jeg 
kan  det,  —  og  mi  siden  Jack  reiste,  saa  —  but  I  am  a 
woman  anyway  —  I  am  certainly  a  woman  anyway. 
Dem  kan  ikke  gj0re  som  dem  vil  med  mig." 

Der  luet  som  et  Glimt  af  Stolthed  i  hendes  m0rke 
0ine. 

Pastor  Welde  svarede  ikke.  Han  vidste  ikke,  hvad 
han  skulde  sige;  men  han  var  glad,  at  him  ligesom 
begyndte  at  komme  paa  ret  KJ01  igjen. 

'Det  er  vel  kanske  bedst,  at  vi  begynder  at  taenke 
paa  at  komme  herf  ra,"  sagde  han  og  begyndte  at  traekke 
Str0mperne  paa,  som  han  havde  ladet  haenge  i  Solen. 
Hun  havde  lagt  af  sig  sin  Hat  og  lange  H0stkaabe  paa 
T0mmerstokken  og  da  bun  fik  fat  paa  dette  T0i  saa  bun 
belt  anstaendig  ud.  Da  Welde  var  faerdig  med  sit  Toi- 
lette, saa  fandt  de,  at  de  nok  kunde  gaa  hjem  uden  at 
veekke  Opsigt. 

Et  Held  var  det  jo,  at  ingen  havde  set  denne 
Historic  oppe  ved  Elven. 

Paa  Veien  hjem  blev  de  enige  om,  at  bun  fore!0big 
skulde  gaa  med  hjem  til  ham.  Han  troede  nok,  at 
J0rgine  vilde  vise  Diskretion  og  ikke  plapre  ud  med 
Historien. 


—  193  — 

TYVENDE  KAPITEL. 

Gamle  J0rgine  syslede  ude  i  Kj0kkenet;  men  det 
var,  som  havde  noget  gaaet  i  Baglaas  for  hende.  Hun 
kunde  ikke  finde  det  hun  skulde  bruge  og  naar  him 
fandt  det,  saa  maatte  hun  tsenke  sig  om,  hvad  hun 
skulde  gj0re  med  det.  Og  Tiden  gik  og  det  led  paa 
Kveld  og  hun  var  ikke  f serdig ;  men  hun  var  heller  ikke 
paa  det  Eene  med,  hvad  var  ugjort. 

Saa  satte  hun  med  skjaalvende  Haender  Kaffekanden 
paa.  ISTu  maerket  hun,  at  hun  skjalv  over  hele  Kroppen. 
Hun  skulde  tage  en  Fyrstikke  for  at  taende  Gasen  og 
rev  ^Esken  ned  fra  Hylden.  Da  hun  saa  skulde  bukke 
sig  for  at  tage  den  op,  saa  skjalv  Knaeerne  og  hun 
maatte  saette  sig  paa  en  Skammel.  Her  var  haendt  noget 
maerkeligt  -  -  noget  forskraskkeligt.  Hendes  gamle 
Hjerne  svigtede.  Erindringen  ledte  forgjaeves  efter  et 
lignende  Tilfaelde  hos  Pastor  Nilsen  af  Forenede  Kirke 
eller  Pastor  Wangel  af  Synoden.  Men  Pastor  Welde 
havde  bedet  hende  ikke  sige  noget  om  det  og  hun  vidste, 
hvad  en  Tjeners  Pligter  var. 

Hun  vidste  det.  Denne  Tanke  gav  hende  ligesom 
Mod  til  at  gjenkalde  i  Erindringen,  det  som  var  skeet. 
F0r  Middag  kommer  Pastoren  hjem  med  en  Dame,  som 
er  dyvaad.  Han  var  ogsaa  dyvaad.  Begge  var 
dyvaade.  Den  ene  var  mere  dyvaad  end  den  anden. 
Og  saa  havde  Pastoren  bedet  hende  ikke  sige  noget  om 
det  —  fordi  ikke  Pigens  Far,  som  var  Pastor  Mosevig, 
skulde  faa  vide  det.  Hvorfor  skulde  ikke  han  vide  det? 
Og  saa  havde  hun  puttet  Pigen  ind  i  et  Sovevasrelse 
og  t0rket  og  str0get  hendes  T0i.  Hun  havde  vseret  borte 
ved  D0ren  og  kigget  og  da  laa  Pigen  gruve  i  Sengen  og 


—  194  — 

bad  til  Gud  —  om  Forladelse  for  sin  store  Synd.  Hvad 
kunde  mi  det  vaere  for  Synd?  Begge  havde  vaeret 
dyvaade.  Og  Pigen  havde  grsedt  og  hulket.  Pastoren 
havde  gaaet  op  og  ned  paa  Gulvet  i  Kontoret  og  da  him 
kom  for  at  sige,  at  Bordet  var  daekket,  saa  stod  han  og 
glante  paa  det  Pilatus-Maleriet  og  det  gjorde  han  bare, 
naar  noget  gik  imod  ham.  Begge  havde  vaeret  dyvaade. 
Ved  Bordet  havde  han  vaeret  baade  livlig  og  munter  og 
sp0gt  over  hendes  blaa  Wrapper,  som  Pigen  havde  taget 
paa.  Det  var  nok  ikke  noget  at  maerke  paa  ham.  Og 
Pigen  havde  gaaet  ud  Bagveien  —  om  hun  nu  var  -;n 
Pige  da.  Men  man  lurte  ikke  hende  paa  det.  Dersom 
den  Pigen  var  Pige,  saa  burde  hun  vaeret  gift  Kone. 
Ingen  lurte  hende  paa  det.  Og  begge  havde  vaeret 
dyvaade.  Hun  vidste  nu  ikke,  at  Mosevig  havde  nogen 
gift  Datter,  saa  det  maatte  vaere  Ellen.  Hun  havde 
nok  h0rt  om  hende. 

Men  hun  vidste,  hvad  en  Tjeners  Pligter  var.  Saa 
sad  hun  stille  og  lyttede.  Inde  fra  Kontoret  h0rtes 
lunge  Skridt  —  f rem  og  tilbage,  frem  og  tilbage.  Kan- 
ske  Pastoren  ogsaa  vilde  have  en  Kop  Kaffe.  0ieblik- 
kelig  var  hun  paa  Benene,  taendte  Gasen  og  satte  Kan- 
den  paa.  Saa  samlede  hun  op  Fyrstikkerne  og  begyndte 
at  stelle.  Nu  vidste  hun,  hvad  hun  skulde  g]0re. 

Inde  paa  Kontoret  gik  Welde  og  funderede.  Hans 
Interesse  var  bleven  vakt  for  denne  Pige.  Hun  var  saa 
aldeles  alene  med  sin  Sorg.  Hvor  fortvivlet  maatte  hun 
ikke  have  vaeret.  Det  forekom  ham,  at  hans  Kednings- 
rrbeide  kun  var  halvgjort  dermed,  at  han  havde  faat 
hende  op  af  Vandet.  Han  gav  sig  hen  i  Dr0mmerier. 
Tar  ikke  dette,  som  havde  hsendt  idag,  et  Fingerpeg? 
Hun  holdt  visstnok  meget  af  den  Fyren,  som  hun  havde 


—  195  — 

gaat  med;  men  derfor  kunde  hun  vel  lasre  at  holde  af 
nogen  anden.  Han  vidste  jo,  at  der  heldigvis  var  mange 
lykkelige  ^Egteskaber,  hvor  man  ikke  netop  fik  den,  som 
man  heist  vilde  ha.  Og  var  det  ikke  saa  med  ham  selv  ? 
Hun  havde  visst  aldrig  elsket  den  Fyren  sin  mere,  end 
han  havde  elsket  Maggie  —  og  elsket  hende  endda.  De 
var  jo  lige  stillet  forsaavidt  og  saa  fik  de  tr0ste  hveran- 
dre,  saa  godt  de  kunde.  Og  det  steg  op  i  ham  med 
Varme,  at  netop  de  Icunde.  Tankerne  laa  og  br0d  mod 
dette.  Og  saa  havde  han  virkelig  market  en  saeregen 
F01else  overfor  hende.  Han  husket,  at  han  havde  tenkt 
mest  varmt  paa  Maggie,  naar  han  var  Isengst  f  ra  hende. 
Naar  han  derimod  var  sammen  med  hende,  saa  var  det 
ligesom  hun  blev  reduceret  til  almindeligt  Kj0d  og  Blod 
—  et  Menneske  som  alle  andre,  mens  han  ellers  partout 
vilde  gj0re  et  overnaturligt  Menneske  af  hende.  Med 
Ellen  forholdt  det  sig  netop  modsat.  Borte  fra  hende 
kunde  han  ikke  bringe  sig  til  at  taenke  stort  paa  hende; 
men  naar  han  havde  hende  naer  sig,  saa  kunde  han  faa 
den  mest  ustyrlige  Lyst  til  at  omfavne  hende  og  trykke 
hende  til  sig  taet  og  godt,  som  kunde  han  derved  beskytte 
baade  sig  selv  og  hende. 

Og  saa  syntes  han  Synd  i  hende.  Denne  Tanke  jog 
han  hurtigt  bort.  Han  kunde  jo  med  lige  stor  Grand 
synes  Synd  paa  sig  selv.  Men  saa  var  det  denne  Graa- 
den  hendes.  Montro,  om  hun  havde  gaat  hjem?  Hun 
skulde  vel  ikke  have  gaat  til  Elven  igjen?  Han  burde 
sagt  hende  nogle  opmuntrende  Ord,  f0r  hun  gik.  Hun 
havde  stukket  af  uden  at  sige  Farvel,  —  ja,  der  var  visst 
nogen  paa  Kontoret,  da  hun  gik.  En  herlig  Eednings- 
mand,  han?  Havde  naesten  blevet  der  selv.  Men  Vor- 
herre  er  jo  Daarers  Formynder.  Han  kunde  nu  med 
Lethed  tasnke  sig  et  Par  Maader,  hvorpaa  han  kunde 


—  196  — 

have  reddet  hende  uden  at  resikere  sit  eget  Liv.  Det 
syntes  saa  ligetil  mi,  naar  han  gik  her  paa  Kontoret. 

Men  han  var  glad  ligevel.  Hvilken  Sorg  vilde  det 
ikke  blevet  for  Mosevig,  Stakkar,  om  mi  Datteren  var 
kommet  til  sin  D0d  paa  det  Vis.  Han  vovet  ikke  at 
taenke  paa  det. 

Det  var  naesten  som  en  Lettelse,  da  J0rgine  banket 
paa  og  spurgte,  om  Pastoren  ikke  vilde  ha  en  Kop  Kaffe. 
Han  traengte  at  meddele  sig  til  nogen. 

"De  J0rgine",  sa  han,  da  han  sad  ved  Bordet,  "De 
har  vel  ogsaa  laest  i  Bladene  om  det,  at  naar  en  Ungkar 
redder  en  Pige  f ra  at  drukne,  saa  maa  han  gifte  sig  med 
hende." 

Den  Gamle  spidsede  0ren.  Nei — noget  sligt  havde 
hun  da  aldrig  hverken  laest  eller  h0rt. 

Pastoren  var  i  godt  Lune.  "De  maa  ikke  fortaelle 
det,"  sa  han,  "men  jeg  trak  virkelig  denne  Ellen  Mose- 
vig op  af  Elven  idag."  -  -  "Havde  hun  faldt  i  da?" 
spurgte  J0rgine.  "Paa  noget  Vis  var  hun  nok  kommet 
ud  i",  svarede  Pastoren  undvigende.  "Jeg  h0rte  hun 
skreg  om  Hjelp  og  saa  kastet  jeg  noget  Fanteri  ud  efter 
hende;  men  da  jeg  saa  skulde  traekke  hende  op,  saa 
dumpet  jeg  i  selv.  Slig  gaar  det,  naar  en  skal  vaere 
tjenstvillig." 

J0rgine  trak  et  Lettelsens  Suk.  Naa,  --  det  var 
altsaa  slig,  det  havde  gaat  til,  at  de  begge  var  dyvaadc. 

"Der  er  Synd  paa  hende",  vovet  Prsesten  at  ind- 
skyde. 

"Synd  paa  hende?"  gjentog  J0rgine  saa  forarget, 
som  hun  som  Tjener  passende  kunde  vise  det.  "Synd 
paa  hende?  —  Ja,  det  er  visst  Synd  paa  hende,  hvis 

ikke  mine  0ine  slog  fell. Man  kan  jo  ta  Feil; 

men  -  -  ja,  hun  har  visst  stelt  sig  slig,  at  der  er  stor 


—  197  — 

Synd  paa  hende;  men  det  er  jo  ikke  passende  for  en 
Pige  —  selv  om  hun  er  "aeldre"  at  tale  om  saadant  til 
unge  Herrer  og  aller  mindst  for  en,  som  er  Tjener,  — 
for  jeg  ved,  hvad  en  Tjeners  Pligt  er;  men  det  er  nok 
Synd  paa  hende  —  ja,  det  er  nok  det,  ja." 

Og  J0rgine  nikkede  med  sit  gamle  graa  Hoved. 
Der  var  lidt  Haan  i  hendes  Stemme.  Hun  havde  jo 
bevist,  at  en  Pige  kan  gaa  gjennem  Li  vet  uden  at  tabe 
sin  Karakter  og  hun  var  ikke  skaansom  overfor  dem, 
som  var  komne  paa  Afveie. 

Men  hun  blev  nsesten  forskrsekket,  da  hun  saa  paa 
Presten.  Han  var  bleven  helt  bleg  og  taus.  Om  en 
Stund  reiste  han  sig  forsagt  fra  Bordet  og  sagde  Godnat 
og  gik  ind  paa  Kontoret.  Da  J0rgine  skulde  rydde 
bort,  saa  hun,  at  Koppen  kun  var  halvt0mt.  Hun 
rystet  bedr0vet  paa  Hovedet  og  den  Skjaslvingen  be- 
gyndte  igjen.  Nei,  —  sligt  havde  hun  ikke  vaeret  udsat 
for  hverken  hos  Pastor  Nilsen  af  Forenede  Kirke  eller 
hos  Pastor  Wangel  af  Synoden. 

Da  hun  havde  ryddet  bort,  saa  satte  hun  sig  ved 
D0ren  med  sit  Strikket0i  og  h0rte  Pastorens  Skridt 
inde  paa  Kontoret;  frem  og  tilbage  —  frem  og  tilbage. 
Og  Klokken  slog  ni,  den  slog  ti  og  hun  h0rte  den  slaa 
elleve.  Skridtene  10d.  Frem  og  tilbage  -  -  frem  og 
tilbage.  Haenderne  med  Strikket0iet  faldt  ned  i  hendes 
Skj0d.  Saa  faldt  Brillerne.  Hun  vaagnet  af  sin  D0s. 
Skridtene  10d  fremdeles.  Herregud,  laegger  han  sig 
ikke?  Hun  kastet  et  Isengselsfuldt  Blik  paa  Kaffe- 
kanden.  Hun  fik  lunke  lidt  paa  den.  Hun  smettet  af 
sig  Skoerne,  for  at  han  ikke  skulde  h0re  hende. 

Aa  nei  da !  —  reiste  ikke  Percolator-Pladen  i  Gul- 
vet.  Hun  var  blevet  saa  skjaelvhandt  idag.  Og  der 
stod  nu  Presten  i  D0ren  i  den  gr0nne  Sloprokken  med 


—  198  — 

de  r0de  Snorene.  Nu  saa  ban  rent  forn0iet  ud,  da  hun 
forskraekket  vendte  sig  om. 

Om  hun  havde  noget  igjen  paa  Kanden  nu?  Jo, 
bevars  vel.  Det  var  maerkeligt,  hvor  lys  og  glad  ban 
rar  blevet  nu. 

"Jeg  tror  De  og  jeg  faar  gifte  os  vi,  J0rgine", 
sagde  ban,  mens  ban  sad  og  smattet  paa  Sukkerbiden. 

"Aa,  det  er  vel  bare  Pastorens  Sp0g  det",  lo  J0r- 
gine  forlegen. 

"Ja,  det  var  nok  det",  sagde  ban  t0rt,  —  "for  De 
vilde  vel  ikke  ha  mig  alligevel,  saa  stor  og  styg  som 
jeg  er." 

Men  da  maatte  J0rgine  le.  Men  hun  kunde  ikke 
komme  sig  til  at  sige  —  i  Sp0g,  at  hun  kunde  ta  ham, 
hvis  ban  mente  noget  med  det.  Hun  kjendte  en  Tje- 
ners  Pligter. 

"Ja,  saa  blir  jeg  vel  n0dt  til  at  sp0rge  nogen  anden. 
da",  sagde  ban  sp0gefuldt  og  bad  Godnat,  og  hun  saa 
bans  brede  Ryg  fylde  D0raabningen,  da  ban  langsomt 
gik  ind  paa  sit  Vaerelse. 

Og  nu  kunde  ogsaa  J0rgine  faa  Ro  og  det  blev 
m0rkt  og  stille  i  Prestegaarden. 


ENOGTYVENDE  KAPITEL. 

Snakket  rasede  som  en  hel  Feber  inden  Menigheden. 
Ved  Gudstjenesterne  var  Kir  ken  fuld,  som  den  pleiet 
at  vaere  og  Kvindeforeningen  havde  aldrig  vaeret  bedre 
bes0gt;  men  Folkene  sad  ligesom  adspredte  og  vogtede 
og  iagttog. 

Det  viste  sig  nu  saare  uheldigt,  at  Presten  havde 


—  199  — 

opf0rt  sig  saa  kammeratsligt  mod  alle  og  enhver.  Hans 
Nedladenhed  var  naturlig  for  ham  og  havde  derfor 
bragt  ham  Foragt.  Aldeles  instinktsmaessig  forbandt  de 
nu  hans  store  Medgj0rlighed  med  Kujoneri.  Der  var 
noget  gait  med  ham,  ellers  var  han  nok  ikke  slig.  Der 
var  noget,  han  var  rasd  for,  ellers  vilde  han  nok  vaera 
mere  stor  paa  det.  Til  at  begynde  med  kunde  jo  en  og 
anden  Mand  og  Kone  f01e  sig  smigret  over  at  han  var 
i  stand  til  at  huske  Navnene  paa  Barna  og  kunde  slaa 
sig  ned  i  Kj0kkenet  hos  dem  og  fortselle  om  sine  Fami- 
lieforhold  og  private  Anliggender;  men  naar  de  saa 
fandt  ud,  at  han  var  ligedan  mod  alle,  saa  blev  deres 
Forfaengelighed  saaret.  Vidste  en  noget  at  fortelle  for 
ligesom  at  dokumentere  sit  intime  Forhold  til  Presten, 
saa  var  der  altid  nogen  anden,  som  vidste  endnu  mere. 
Og  saa  lagde  de  til  for  at  overbyde  hverandre.  Welde 
var  som  en  aaben  Bog  i  hvilken  alle  kunde  blade  og  laese 
af  Hjertens  Lyst.  Og  en  slig  Bog  blir  let  tilsmudset. 

Da  han  saa  havde  begyndt  at  vise  sig  paa  Gaden 
med  Ellen  Mosevig,  saa  begyndte  man  at  hviske.  Dette, 
at  han  saaledes  spadserede  med  hende,  maatte  ha  nogen 
Aarsag.  Hende  kjendte  man  jo.  Da  det  saa  siden 
rygtedes,  at  Presten  Mosevigs  Datter  havde  stelt  sig 
ilde  og  at  Faren  vilde  vise  hende  ud  af  Huset,  saa 
maatte  nogen  hver  faa  0inene  aabne. 

Sladderen  putrede  og  kogte  allevegne.  Det  maer- 
gelige  hendte,  at  Mrs.  Andrew  Thompson  og  Mrs.  Ber- 
ren  nu  var  bleven  Godvenner.  Fra  Banken  sivet  altid 
en  eller  anden  JSTyhed  ud  igjennem  Berven  til  Mrs.  Ber- 
ven  og  Mrs.  Thompson  h0rte  et  eller  andet  i  Mosevig- 
folkenes  Kvindeforening,  som  hun  nu  flittig  bes0gte. 
De  to  Koner  traengte  hinanden  nu  og  kom  til  det  samme 
Eesultat  som  en  hel  Del  andre,  nemlig  at  der  stak  noget 


—  200  — 

under.  Men  de  var  selvf01gelig  yderst  forsigtige.  At 
det  var  ubetsenksomt  af  Presten  at  vise  sig  paa  Gaden 
raed  en  Pige,  der  havde  rendt  paa  Danselag,  tiltrods  for 
at  hun  var  Prestedatter,  og  som  havde  slet  Rygte,  det 
var  jo  alle  forlaengst  enige  ora.  Og  da  mi  dette  andet 
kom  til,  saa  —  ja,  saa  stak  der  som  sagt  noget  under. 

Mrs.  Ole  Narvesen  blev  rent  alene  nu.  Hun  for- 
svarede  Presten  paa  det  Vis,  at  hun  angreb  sine  to  Nabo- 
koner.  Hvad  Mrs.  Berven  var,  det  vidnet  Vadsken 
hendes  om  —  og  Huset  hendes  —  og  de  fors0mte  B0r- 
nene  hendes.  Hvad  Mrs.  Thompson  angik,  saa  undsaa 
hun  sig  ikke  for  at  vanne  op  den  gamle  Ludefiskhisto- 
rien  og  da  var  Krigen  i  fuld  Gang.  Man  var  fuldt  paa 
det  Rene  med,  at  Mrs.  Narvesen  var  bleven  stolt  og 
stor  paa  det,  siden  Manden  blev  Afholdsmand.  Men 
hun  kunde  passe  sig.  Den  gamle  Saloonen  stod  endnu 
paa  Hj0rnet.  Bare  vent.  Mrs.  Narvesen  stod  som  en 
Klippe  i  al  Sladderen.  Al  Mistanke  mod  Presten  br0d 
sig  forgjaeves  mod  hendes  Kj0kkend0r.  Hendes  Profil 
saaes  at  vaere  skarpere  end  vanligt,  naar  hun  gik  og 
haengte  ud  sit  T0i.  Og  hun  havde  vakkert  T0i  at  haenge 
ud  nu  og  hun  hsengte  det,  saa  det  kunde  sees.  Huset 
var  nymalet  og  oppudset  ogsaa.  Narvesen  gik  og  stelte 
om  det  stadigt.  Ingen  skulde  komme  og  tale  nedsaet- 
tende  om  Presten  til  hende. 

Msendene  blev  ogsaa,  revet  med  og  kunde  ofte  staa 
i  Grupper  og  diskutere  i  Fabrikerne,  paa  Sagbruget  eller 
paa  Tomten.  Nogle  lo  og  andre  rystet  alvorligt  paa 
Hovedet. 

Pastor  Welde  selv  lagde  ikke  Mserke  til  noget  af 
dette  og  h0rte  intet.  Han  fserdedes  blandt  sine  Menig- 
hedsfolk  som  f0r  og  r0gtede  sine  Pligter.  Men  der  Tar 


—  201  — 

nok  dem,  som  saa  Forandring  hos  ham  eller  ialfalcl 
troede  at  se  det  og  da  kom  det  jo  ud  paa  et.  ' 

Men  der  var  et  Sp0rgsmaal:  "Hvad  taenkte  Mose- 
vig  om  dette  ?"  Han  havde  holdt  en  saa  underlig  B0n 
her  om  S0ndag.  Bedt  om  Naade  at  tilgive.  Der  var 
siden  flere,  som  havde  lagt  Maerke  til,  hvorledes  han 
endog  i  Fadervoret  havde  lagt  sserlig  Vegt  paa  de 
Ordene:  "som  vi  og  forlade  vore  Skyldnere".  Mange 
kom  til  ?t  t?*?nke  paa  Pastor  Welde  da.  Men  Mosevig 
havde  ogsaa  udtalt  noget  privat  om,  at  Herren  vilde  nok: 
lade  sin  Time  komme,  at  det,  som  var  skjult  i  M0rkel, 
skulde  aabenbares  i  Lyset.  Og  saameget  havde  han 
sagt  til  Mrs.  Thompson,  at  havde  det  ikke  vaeret  for 
Pastor  Welde,  saa  havde  nok  meget  vaeret  anderledes, 
men  at  Hevnen  h0rte  Herren  til. 

Og  mange  syntes  Synd  i  ham.  Igmnden  var  han 
nu  en  bedre  Taler  end  Pastor  Welde.  Han  skrev  aldrig 
ned  et  Ord  men  talte,  som  Aanden  indgav  ham  at  tale. 
Og  det  var  Aanden,  som  det  kom  an  paa. 

Snakket  fl0d  fra  de  tarvelige  Huse  til  de  bedre  og 
fra  de  bedre  til  de  fineste.  Saaledes  naaede  det  ogsaa 
Brootens. 

Brooten  var  Mandsperson  og  dertil  Forretnings- 
mand.  Han  vidste,  at  Kj0det  er  skr0beligt  og  havde 
selv  Erfaring  i  den  Henseende  og  kunde  laegge  to  og  to 
sammen.  Han  havde  endnu  ikke  glemt,  hvorledes  Welde 
havde  trumfet  sin  Vilje  igjennem  med  Hensyn  til  Lar- 
sens  Udnaevnelse  til  Janitor.  Han  blev  meget  beten- 
kelig  og  ved  Aftensbordet  lod  han  baade  Kone  og  D0tre 
vide,  at  nu  gik  det  forvidt.  Han  skulde  sastte  en  Stands 
for  dette,  f0r  der  blev  Skandale  af  det.  Baade  hans 
Interesse  for  Menigheden  og  hans  Forretningsinteresser 
kraevet  det.  Han  vilde  tvinge  Welde  til  at  tage  Afsked. 


—  202  — 

Men  ban  m0dte  Modstand  fra  et  Hold,  hvor  han 
ikke  havde  ventet  det.  Datteren  Theodora  vilde  ikke 
tro  paa  al  den  Sladder  og  tog  Presten  i  Forsvar.  Egen- 
sindig  og  forkjselet  var  him  og  vant  til  at  faa  sin  Vilje. 
Saalaenge  Presten  havde  vaeret  rost  og  lovprist  af  alle, 
saa  havde  hun  holdt  sig  tilbage  og  kanske  heller  s0gt 
ef  ter  hans  Feil ;  men  mi,  da  de  begyndte  at  snakke  ondt 
om  ham,  saa  tog  hun  ham  varmt  i  Forsvar.  Hun  var 
hellerikke  sin  Fars  Datter  for  intet.  Hun  kunde  ogsaa 
laegge  to  og  to  sammen.  Det  kunde  jo  vsere,  at  Welde 
havde  syntes  Synd  i  Ellen.  Hun  erindret  Historien 
med  Hatten  paa  Ungdomsforeningens  Fest. 

Dr.  Spohr  burde  vide  om  det.  Han  var  deres  Hus- 
laege  og  en  stadig  Gjest  i  Huset.  Han  kunde  hun  tale 
fortrolig  med. 

Theodora  Brooten  str0g  afsted  til  Doktor  Spohr. 
Han  modtog  hende  venligt  paa  sit  Kontor  nede  i  Byen 
men  var  svaert  forbeholden. 

Hun  fortalte  om  Snakket  som  gik.  Hun  vidste, 
han  var  "Weldes  gode  Ven  og  vilde  nu  h0re  hans 
Mening.  Da  Doktoren  fik  h0re,  hvor  alvorlig  en  Sag 
dette  kunde  blive  for  Presten,  saa  br0d  det  10s.  "Han 
er  en  Idiot,  —  ja,  undskyld,  —  en  komplet  Idiot.  Ved 
De  hvad?  Han  vil  ta  hende  hjem  i  Huset  til  sig,  hvig 
Faren  jager  hende.  Saa  siger  han  ialfald.  Kristen- 
pligt,  siger  han,  —  Kristenpligt  at  ta  sig  af  en  forfl0ien 
Jente,  som  burde  vaere  kjeepjaget."  —  "Men  tror  De 
han  vil  det  da?"  spurgte  Theodora.  "Jovisst  vil  han, 
—  der  er  nok  ikke  to  Meninger  om  det;  men  det  gaar 
jo  aldrig  an,  saa  jeg  bar  saa  halvt  om  halvt  tsenkt  paa 
at  ta  hende  selv,  om  det  blir  n0dvendigt ;  —  det  er  ikke 
saa  slemt  for  mig  som  for  ham.  Han  lider  af  Godgj0- 
renhedsphobia,  —  der  er  ingen  Raad  med  ham." 


—  203  — 

"Men  hvorfor  ikke  sende  hende  bort  --  til  nogen 
Slsegtninge  —  eller  nogen;  det  er  jo  saa  almindeligt  i 
slige  Tilfselde?" 

Doktoren  rystet  energisk  paa  Hodet.  "  De  kjender 
nok  ikke  Welde,"  sagde  ban.  "Jeg  kan  forsikre  Dem,  at 
det  er  ham  ligesaa  f  jernt,  som  det  vilde  vsere  at  give  en 
sulten  Landstryger,  der  banker  paa  bans  D0r,  en  Anvis- 
ning  paa  Finstads  Kestaurant  i  Chicago." 

"Men  ban  bar  jo  ikke  Spor  af  Forpligtelse  lige- 
overfor  denne  Datteren  til  Mosevig." 

"Gaa  De  og  fortael  ham  det,  Miss  Brooten,"  sagde 
Doktoren  nassten  triumferende.  "Nei,  ban  er  gal,  ser 
De.  Han  bar  forelsket  sig  i  dette  Tilfaslde  — 

"Forelsket  sig  i  Ellen  Mosevig,  mener  De?" 

"N"ei  -  -  ikke  netop  i  hende  men  snarere  i  hendes 
Tilfaelde.  Det  er  en  theologisk  Forelskelse,  —  hendes 
Perversitet  og  Forkommenhed  er  det,  som  han  har 
forelsket  sig  i  —  opover  begge  0rene." 

"Men  da  kan  jeg  ikke  si,  at  jeg  beundrer  bans 
Smag,"  sagde  Theodora.  "Jeg  troede  Prester  vilde 
hade  den  Slags  --  Tilfselder,  som  De  kalder  det." 

"Tja",  sagde  Doktoren  lidt  n01ende,  —  "De  har 
visst  Eet  i  det;  det  har  ofte  baade  forbauset  og  forarget 
mig,  hvorledes  de,  som  selv  er  rene  i  moralsk  Henseende, 
kan  se  gjennem  Fingre  med  Umoralen.  De  savner 
ligesom  Forudsastningerne  for  at  forstaa  Umoralen  og 
det  slaar  ud  i  Medlidenhed  istedetfor  Harme.  De 
saakaldte  "rene  af  Hjertet"  i  moralsk  Henseende  kan 
ofte  praestere  rystende  Eksempler  paa  —  ja  paa  Mangel 
paa  Nidkjaerhed  overfor  Umoralen.  Saaledes  tilgiver 
Kvinderne  saameget  lettere  end  Maendene,  fordi  de  er 
rensligere  anlagt.  Der  er  nogle  Svinebaester  af  os,  som 
altid  ligger  i  Feide  med  den  gamle  Adam,  ved  De,  og  vi 


—  204  — 

blir  jo  altid  lidt  bitrere  end  de,  som  ikke  har  saameget 
udestaaende  med  ham." 

Theodora  lavet  sig  til  at  gaa.  "Men  tror  De  da  mi, 
at  Welde  gaar  ind  paa,  at  De  tar  Dem  af  denne  Miss 
Mosevig  i  bans  Sted?" 

"Maa  lyve  ham  fuld  naturligvis  og  snakke  om  min 
stakkels  Kone,  som  saa  haardt  traenger  et  ekstra  Doven- 
dyr  for  at  skaffe  lidt  Arbeide  for  det  Dovendyr,  som  vi 
allerede  har  til  Pr0velse  derhjemme  —  og  saa  vil  han 
forbarme  sig  og  la  mig  faa  hende,  taenker  jeg." 

Theodora  lo.  "Det  er  nu  pent  af  Dem  at  holde  et 
0ie  med  ham",  sagde  hun,  idet  hun  reiste  sig  for  at  gaa. 
"Jeg  skulde  0nske",  tilf0iede  hun  lidt  ondskabsfuldt,  "at 
dere  Maend  var  ligesaa  hjelpsomme  overfor  fattige  Piger, 
som  ikke  er  kommet  paa  Afveie." 

"Der  sa  De,  Katten  klore  mig,  et  Visdomsord,  Fr0- 
ken  Brooten",  lo  Doktoren  og  bukket  hende  galant  ud 
af  Kontoret. 

Theodora  gik  triumferende  hjemover.  Hendes  h0ie 
statelige  Skikkelse  feiet  energisk  henover  Fortougene. 
Pastor  Welde  havde  baaret  sig  modigt  ad.  Den  tykke 
Doktoren  havde  sagt,  han  var  gal;  men  det  sagde  man 
jo  om  alle,  der  gjorde  noget  usaedvanligt.  Hendes  Hjerte 
bankede  sterkt  og  bragte  Varme  i  hendes  Kinder.  Xu 
vilde  hun  ogsaa  vaere  med.  Papa  maatte  tages  fint. 

Meget  diplomatisk  greiet  hun  ud  Sagen  for  sin  Far. 
Hun  indr0mmet  gjerne,  at  Presten  havde  baaret  sig 
taabeligt  ad.  Men  han  havde  syntes  Synd  i  Pigen  og 
han  vilde  vel  gj0re  Skam  paa  Mosevig  ved  at  vise,  at  haa 
kunde  ta  sig  noget  af  hende.  Hvis  Folk  ikke  havde 
vaeret  saa  oplagt  til  at  tro  det  vaerste,  saa  maatte  de  vel 
have  forstaat,  hvilket  fint  Trsek  det  var  af  Welde.  Han 
havde  anseet  sig  selv  haevet  over  saadan  Mistanke  og 


—  205  — 

her  var  det,  at  han  havde  gjort  Eegning  uden  Vaert. 
Sagen  var  altsaa  den,  at  Pastor  Mosevig  havde  villet 
staenge  D0ren  for  sin  egen  Datter,  hvad  ingen  virkelig 
Kristen  vilde  ha  gjort  endog  for  et  fremmed  Menneske. 
Og  saa  havde  Welde  taget  sig  lidt  af  hende  for  at 
Mosevig  skulde  lugte  Lunten  og  beholde  hende  hjemme. 
Nu  t0r  Mosevig  ikke  andet  end  at  bide  i  det  sure  JEble. 
Hvilken  Skam  vilde  det  ikke  vseret  for  ISTorskerne,  om 
him  havde  maattet  gaa  til  Associated  Charities  —  eller 
gjort  en  Ulykke  paa  sig. 

Hun  sad,  som  hun  pleiet,  naar  hun  talte  Forret- 
ninger  med  Faren  —  med  Albuerne  hvilende  paa  Bordet 
og  de  to  hvide  Pegefingre  dannende  en  Spids  udad  mod 
ham,  medens  hun  st0ttede  Hagen  paa  Tommelfingrene. 
Netop  slig  likte  han  at  se  hende.  De  kloge  0inene  var 
hans  egne.  Alle  sagde,  at  hun  havde  hans  0ine. 

Han  bankede  Merskumssnadden  ud  og  stoppet  den 
eftertaenksomt.     Pludselig  saa  han  op   paa  hende   og 
plirede  godmodigt  med  0inene.     Han  kunde  laegge  to 
og  to  sammen.    "Han  er  ingen  Dumrian  den  Welde,  du", 
sa  han  endelig.    "Det  er  nok  vi,  som  har  vseret  dumme. 
Ja,  ja,  —  vi  faar  nu  se  da.     Syng  nu  den  der  "Kan  du 
glemme  gamle  ISTorge"  for  mig."     "Den  Visen?" 
"Jep."  —  "Og  traskke  godt  paa  hver  Stavelse?" 
"Yes."  --  "Og  lidt  i  Nsesen?"  --  "Ja,  --  faa'n  bare 
naturlig."  — 

Og  Theodora  satte  sig  til  Pianoet  og  sang.  Det  var 
Farens  Yndlingssang  —  Sangen  over  alle  Sange.  Hun 
havde  sunget  den  saa  ofte,  saa  hun  var  blevet  lei  den. 
Men  sang  hun  ikke,  saa  resikerede  hun  at  Faren  sang 
den  selv  —  og  det  var  vaerre. 

Saa  sang  hun  da  for  ham  og  gjorde  sig  Flid. 
Brooten  sad  andaegtig  og  n0d  baade  Ordene  og  Musiken 


—  206  — 

og  det  store  rande  Hoved  fulgte  ubevidst  Takten  med 
en  ganske  masrkbar  Kuggen. 

Da  det  var  forbi,  reiste  ban  sig,  strakte  sig  med 
synligt  Velbehag  og  spaendte  ud  med  Benene  —  f0rst 
det  ene  og  saa  det  andet.  Derpaa  gik  han  raskt  ud 
gjennem  Dagligstuen. 

Theodora  vidste,  at  nu  gik  han  for  at  ta  sig  en 
Dram. 

Et  Par  Dage  efter  var  hun  og  Moren  borte  og 
hentet  Pastor  Welde  for  en  Automobiltur.  Theodora 
dirigerede  Fasrden  og  den  gik  mest  gjennem  Str0g,  hvor 
Menighedens  Folk  boede.  Nu  kunde  de  se. 

Og  de  saa  ogsaa  —  og  blev  enige  om,  at  det  var 
her  som  i  Norge.  De  Store  holdt  sammen. 


TOOGTYVENDE  KAPITEL. 

Pastor  Welde  gik  og  grundede.  Nu  og  da  stillede 
han  sig  op  foran  Vinduet  og  saa  ud.  H0stvinden  jog 
en  St0vsky  foran  sig  gjennem  Gaden.  I  dens  Spor 
fulgte  vissent  L0v  og  andet  Rusk,  som  den  havde  feiet 
sammen  og  legte  med.  Den  havde  rusket  i  L0vet  hele 
Sommeren  igjennem  og  nu  havde  den  da  endelig  faat  fat 
paa  det  og  holdt  Moro  med  det.  Hist  og  her  kom  nyt 
L0v  til,  som  Vinden  havde  hentet  frem  fra  Eendeste- 
nene.  De  kom  hovedstups  farende  som  smaa  Hjul  for 
at  forene  sig  med  Resten  af  Affaldet,  som  Vinden 
legte  med. 


—  207  — 

De  var  nok  lette  paa  Foden  nu,  naar  de  var  10srevne 
fra  Stamme  og  Grene  og  Solen  havde  taget  igjen,  hvad 
den  havde  givet.  Og  Traeerne  stod  n0gne  og  hanne  og 
lod  Vinden  synge  sin  pibende  Triumfsang  gjennem 
deres  Grene.  Men  de  gamle,  graa  Stammerne  havde  set 
meget  L0v  falde.  Det  var  bare  Grene,  som  pisket  hver- 
andre.  "I  ere  Grenene."  Grenene  syntes  de  var  ribbede 
og  vidste  kanske  ikke  bedre  end  at  slaa  om  sig.  Men 
Stammen  stod.  Den  havde  sine  R0dder  dybt  nede  i 
Jorden  og  dem  kunde  ikke  Vinden  naa.  L0vet  var  jo 
kun  det  ydre  Dsekke,  —  en  Skj0nhed,  som  gaar  og  kom- 
mer  igjen,  —  en  Dragt,  som  Isegges  af.  Og  jo  mindre 
L0v  desmere  Modstandskraft.  De  skulde  faa  myge  paa 
sig,  Grenene.  Det  skadet  ikke,  at  de  fik  udvikle  den 
Egenskab. 

Han  ledte  frem  en  Cigar.  Denne  E0gningen  var 
nu  slet  ikke  nogen  daarlig  Opfindelse  for  en  Ungkarl. 
Der  var  et  lidet  bitte  Gran  Varme,  en  liden  G10d,  som 
en  kunde  holde  Liv  i  paa  den  Maaden  --  og  det  var 
Selskab. 

Et  haardt  Slag  havde  det  vseret  for  ham  at  udfinde 
Ellens  Tilstand.  Han  husket  hin  f  0rste  Nat,  da  han  gik 
her  og  trasket  og  ikke  kunde  samle  sine  Tanker.  Hans 
f0rste  F01else  havde  vseret  Vaemmelse  —  den  nseste 
Harme.  Han  kunde  ligesom  efter  Behag  lade  Vaem- 
melsen  eller  Harmen  faa  Overtag  eftersom  han  taenkte 
paa  hende  eller  Forseldrene. 

Men  bans  Pligt  havde  altid  vsret  ham  klar.  Han 
husket,  at  han,  da  han  laa  og  pladsket  i  Vandet,  havde 
faaet  Tag  i  hende  og  havde  holdt  fast.  Det  var  rent 
naturligt  for  ham  ikke  at  slippe  Taget,  naar  han  havde 
faat  Kloen  i  det  -  -  i  noget,  som  vilde  synke.  Han 
knyttet  Haanden  og  saa  paa  sin  faste  Nseve  med  tydelig 


—  208  — 

Stolthed.  Slaa  var  den  ikke  rar  til  men  holde  paa  noget 
og  ikke  slippe,  —  det  havde  vaeret  hans  Specialitet  fra 
Barndommen  af. 

Efterhvert  som  ban  havde  gjort  sig  fortrolig  med 
Tanken  paa  hendes  Tilstand,  saa  veg  baade  "Vaemmelsen 
og  Harmen  for  en  bestemt  F01else  af,  at  ban  maatte 
hjelpe  hende.  Han  havde  ikke  trukket  hende  op  af 
en  Str0m  for  at  lade  hende  gaa  under  i  en  anden. 
Hertil  kom  en  viss  uklar  Mening  om,  at  han  var  den 
eneste,  som  kunde  hjelpe  hende. 

Det  ringet  paa  D0rklokken.  Det  var  Ole  Narve- 
sens  Kone.  Presten  viste  hende  ind  paa  Kontoret  og  bad 
hende  sidde  ned  og  spurgte  efter  B0rnene.  Jo,  det  stod 
vel  til  med  allesammen. 

Mrs.  Narvesen  sad  en  Stund  urolig  og  lagde  sit 
Lommet0rklaede  sammen  og  foldede  det  ud  paa  sit  Skj0d. 
Hendes  Ansigt  var  alvorligere  end  ssedvanligt.  De 
geschaBftige  Fingre  arbeidede  nerv0st  med  Lommet0r- 
klaedet.  Endelig  plumpede  hun  udenvidere  ud  med  sit 
^Erinde.  Om  Presten  vidste,  hvorledes  der  blev  snakket 
om  ham  blandt  Menighedsfolkene.  Hun  havde  syntes, 
at  han  burde  vide  det.  Og  f  0r  hun  rigtig  fik  sanset  sig, 
saa  var  hun  ifaerd  med  at  fortelle,  hvad  Mrs.  Thomp- 
son havde  fortalt  Mrs.  Larsen  og  hvad  Mrs.  Larsen 
havde  fortalt  hende,  at  Mrs.  Berven  havde  sagt  til  Mrs. 
Storli.  Da  hun  f0rst  kom  paa  Glid,  gik  det  fortere. 
Taarerne  br0d  frem  og  hun  syntes  det  var  saa  fselt,  saa 
faelt.  Hun  havde  altid  sagt 

Men  Pastor  Welde  havde  reist  sig.  Han  var  alvor- 
ligere, end  hun  nogensinde  havde  set  ham  f0r.  Han 
stillet  sig  lige  foran  hende  og  pegte  mod  D0ren.  Da 
var  det,  som  om  noget  gik  istykker  for  den  brave  Kone. 
Presten  gik  hen  og  aabnede  D0ren.  "Mrs.  Thompson 


—  209  — 

og  Mrs.  Berven  tilh0rer  Menigheden  ligesaavel  som  De", 
sagde  han,  "og  jeg  vil  ikke  vide  noget  om,  hvad  de  bar 
sagt  eller  ikke  sagt." 

"Men  de  rakker  Dere  ned,  Pastor!  De  snakker 
bare  ondt  om  Dere,  - 

"Det  er  vel  ikke  vaerre  det,  end  at  De  snakker  ondt 
om  dem,  Mrs.  Narvesen." 

"Ja,  —  men  jeg  taenkte " 

"Nei,  De  tcerikte  slet  ikke,  Mrs.  Narvesen,  ellers 
havde  De  ikke  kommet  med  dette.  Mrs.  Thompson  og 
Mrs.  Berven  har  god  Grund  for  sin  Mistanke.  De  maa 
da  selv  f orstaa,  at  der  her  f oreligger  Grand  for  Mistanke 
og  at  det  slet  ikke  er  noget  rart  i  det,  om  der  blir  Snak 
om  det/' 

Mrs.  Narvesen  steg  forvildet  ned  af  Trappen  og  ud 
paa  Gaden.  Dette  havde  hun  ikke  tenkt.  Hun  havde 
troet,  at  hun  skulde  gjort  Presten  en  Tjeneste  og  saa 
havde  han  holdt  med  de  andre  —  de,  som  bagtalte  ham. 
Saa  var  det  vel  sandt  alligevel  da,  hvad  de  fortalte. 
Men  f  ra  hende  skulde  det  ikke  komme  videre.  Taarerne 
sprang  igjen  frem  i  hendes  0ine.  Men  hun  t0rket  dem 
kjsekt  bort.  Da  hun  kom  hjem,  lagde  hun  sig  til  at 
skure  Kj0kkengulv  og  Trap.  Taarerne  blandet  sig  med 
Skurevandet.  Presten  vilde  nok  ikke  behandlet  de  fine 
Konerne  i  Menigheden  saaledes.  Hun  skulde  ikke  op- 
10fte  sin  Mund  til  at  forsvare  ham  mere. 

Pastor  Welde  skridtede  harmfuld  op  og  ned  paa 
Gulvet  i  sit  Kontor.  Hvad  havde  han  gjort?  Han 
havde  fors0gt  at  hjelpe  en  Pige,  som  holdt  paa  at  gaa 
under.  N"u  fors0gte  alle  ligesom  at  holde  hans  Haand 
tilbage.  Saa  de  da  ikke,  at  her  holdt  et  Menneske  paa 
at  gaa  tilgrunde?  Var  da  alle  raedde  for  at  tilsmudse 


—  210  — 

sine  Hsender?  Hvorfor  skulde  de  vaere  saa  bange  for 
hans  Haender?  Om  de  mi  ikke  selv  kunde  hjelpe,  saa 
burde  vel  han  f  aa  Lov.  Eller  hvem  var  naermere  til  det  ? 
Havde  Gud  kastet  denne  Pigen  ind  paa  hans  Vei,  for  at 
han  skulde  taenke  paa  sit  Kald  og  paa  Mrs.  Berven  og 
Mrs.  Thompson  og  disse  og  saa  lade  hende  glide  udover  ? 
Nei  visst  ikke.  Han  var  ikke  sat  her  for  at  vogte  sig  for 
Kjseften  til  en  eller  anden  snakkesyg  Kone.  Han  var 
Hyrde.  Ikke  bare  for  sin  Menighed.  Alle,  som  havde 
det  ondt,  skulde  han  vaere  Hyrde  for. 

Han  saa  Jenten  for  sig,  som  hun  laa  sammenkr0ben 
red  Elven.  Hun  var  jo  bare  Barnet  at  regne.  Hvor 
let,  hvor  forfserdelig  let,  var  det  ikke  at  d0mme. 

Hans  Blik  streifede  Billedet.  Til  Jesus  havde  man 
bragt  en  Kvinde,  som  var  greben  paa  frisk  Gjerning. 
Hun  havde  ogsaa  staat  overfor  en  saadan  vild  Hob  af 
Farisaeere  og  Skriftkloge  som  den  Anklagede.  Og  det 
havde  vaeret  en  saa  "clear  case"  med  hende.  Hun  skulde 
stenes.  Men  inden  det  skede,  saa  skulde  de  bruge  hende 
til  at  saette  Jesus  paa  Pr0ve.  Havde  han  f01t  Yaem- 
melse?  Havde  han  f01t  Harme?  Det  kom  forresten 
ingen  ved  —  ingen  uden  ham  selv.  Han  skrev  noget  — 
det  eneste  man  ved,  at  han  skrev  —  og  det  skrev  han  i 
Sandet.  Det  var  ikke  Meningen,  at  det  skulde  staa  der 
laenge  —  i  Sagens  Anledning.  Og  han  havde  sagt,  at 
den  som  var  ren  kunde  kaste  den  f0rste  Sten.  Hvor 
ren  var  nu  den  Mand  Conrad  Walther  Welde?  Ikke 
ren  nok  til  at  slynge  den  draebende  Sten  han  heller. 
Kristus,  som  var  ren,  han  havde  Tcunnet;  men  han. 
vilde  ikke. 

Pastor  Welde  blev  staaende  tankefuld  og  ridse  med 
Foden  paa  Gulvtaeppet.  Det  var  inddelt  i  Kvadrater. 
Medens  han  taenkte  paa  Ellen,  saa  arbeidet  noget  uaf- 


—  211  — 

hsengigt  i  hans  Hjerne  med  Kvadraterne.  Fire  smaa 
en  st0rre,  fire  st0rre  en  stor,  fire  store  en  msegtig,  fire 
msegtige  det  hele.  Men  hver  Kvadrat  havde  fire  lige- 
lange  Sider,  —  det  var  det  korrekte  ved  det,  som  bevaret 
det  rette  Forhold  og  erobret  det  Hele. 

Hvad  var  nu  kommet  iveien  mellem  dem  og  Ellen 
Mosevig?  Hendes  Feiltrin  --  hendes  Synd  —  hendes 
store  Synd.  Den  havde  vendt  hans  Medlidenhed  til 
Vaemmelse  og  Harme. 

Han  kunde  hjelpe  alligevel  -  -  men  overse  og 
tilgive  ?  Nei !  Havde  him  da  syndet  mod  ham  ?  Nei ! 
Hun  havde  syndet  mod  sine  Foraeldre  —  og  Gnd.  Alli- 
gevel maatte  han  d0mme.  Men  sset  nu  at  Gud  tilgav  — 
at  han  havde  tilgivet,  --  saet  at  Forseldrene  tilgav  — 
skulde  saa  han  vedblive  at  d0mme?  Han,  som  hun 
slet  ikke  stod  til  Eegnskab  for. 

Han  dreiet  sig  om  paa  Haslen.  Hun  havde  baai  st 
sig  forfaerdelig  gait  ad. 

Hvor  fortvivlet  maatte  hun  ikke  have  vseret.  Hvor 
havde  hun  ikke  graedt  ? 

Han  maatte  tasnke  paa  Faren  ogsaa.  Hvilket  Slag 
havde  det  ikke  maattet  vaere  for  denne  stakkels  Mand? 
Han  kunde  se  ham  for  sig  mere  luvslidt  og  forkuet  end 
nogensinde.  Denne  voksne  Datteren  havde  maaske 
vseret  hans  Stolthed.  Nu  skulde  Folk  faa  noget  at 
snakke  om.  De  andre  Presterne  vilde  trseffes  paa  Gaden 
og  fortaelle  hverandre  Nyheden.  Den  gamle  Kroken 
vilde  kjende  Folks  skadefro  0ine  stikke  sig  i  Eyggen, 
naar  han  sneg  sig  gjennem  Gaderne. 

Der  brsendte  ofte  Lys  paa  Prestens  Kontor  til  langt 
paa  Nat.  Mrs.  Narvesen  havde  havt  Ret.  Der  blev 
virkelig  snakket  en  hel  Del. 


—  212  — 

Der  var  kommet  et  underligt  fremmed  Prseg  over 
hans  Menighedsfolk.  De  var  bleven  ligesom  rykket 
iangt  fra  ham.  Han  holdt  sine  Prsekener  som  saedvan- 
lig;  men  der  stod  Kulde  fra  de  opadvendte  Ansigter. 
En  besynderlig  F01else  af  Ensomhed  sneg  sig  over  ham. 
Han  var  alene,  —  naesten  helt  alene.  Endog  de  farvede 
Vinduer  i  Kirken  syntes  ham  fremmede.  Han  traadte 
forsigtig  i  Koret,  som  var  han  paa  et  fremmed  Sted. 
Ogsaa  hjemme  var  han  som  fremmed.  J0rgine  var 
bleven  ligesom  ti  Aar  aeldre  og  hun  talte  nu  kun  det 
allern0dvendigste  vedr0rende  Husets  Stel.  Der  var 
kommet  en  fremmed  Lyd  i  Skoerne  hendes  ogsaa,  naar 
hun  sjokkede  om  demde  i  Dagligstuen. 

Det  var  vserst  om  Naetterne,  naar  han  ikke  kunde 
faa  sove.  Han  havde  aldrig  f0r  vaeret  plaget  af  S0vn- 
10shed.  Naar  han  saa  sig  i  Speilet,  saa  syntes  han 
Ansigtet  ogsaa  var  fremmed.  Der  var  kommet  en 
glisten  Farve  og  Kindbenene  stak  frem  mere  end  f0r. 

Han  elskede  glade  Ansigter.  Han  havde  saa  ofte 
varmet  sig  ved  de  gode  Smil  han  plukket  op  paa  Gaden 
eller  paa  M0derne.  Nu  gik  han  der  aldeles  alene  og 
kjendte  sig  forladt. 

Det  voldte  ham  tidt  Smerte  at  se,  at  mange  af  de 
ministerielle  Forretninger,  som  egentlig  tilh0rte  ham,  nu 
gik  til  den  anden  Prest.  Ikke  saa,  at  han  misundte 
den  anden;  men  det  var  dog  ogsaa  et  Tegn  paa,  at 
Menigheden  holdt  paa  at  glide  fra  ham. 

I  denne  Tid  taenkte  han  meget  paa  Ellen. — Nogen, 
som  vilde  holde  af  ham,  som  han  kunde  dele  sine  Be- 
kymringer  med,  nogen  som  han  kunde  have  en  Slags 
Fordring  paa,  nogen  som  han  kunde  gj0re  en  hel  Del 
for  og  som  vilde  blive  glad  over  det. 

Han  begyndte  at  hungre  efter  Kjaerlighed.     Han 


—  213  — 

kj0bte  Sukkergodt  og  gik  med  i  Lommen  og  gav  til  B0rn 
paa  Gaden.  De  saa  paa  ham  og  lo  og  sprang  sin  Vei 
og  glemte  ofte  at  takke.  Saa  raabte  han  dem  an  igjen 
og  gav  dem  mere.  De  kom  n01ende,  men  0inene  lyste 
af  Gridskhed.  Da  han  opdaget  dette,  saa  holdt  han  op 
med  at  dele  ud  Sukkergodt.  Han  gik  sine  Ture  og 
speidet  efter  nogen,  som  han  kunde  hjelpe  med  noget. 
Han  tilb0d  sin  Assistance  til  en  Expresmand  med  at 
10fte  en  Kuffert  og  han  vilde  bsere  en  liden  Jente  over 
den  s01ede  Gade.  Men  Expresmanden  takkede  forbindt- 
ligst  og  sagde  at  det  ikke  var  n0dvendigt  og  den  Lille 
skreg. 


TKEOGTYVENDE  KAPITEL. 

Det  var  helt  mserkeligt,  hvormeget  man  mi  kunde 
finde  at  sige  om  Pastor  Welde.  Han  var  ikke  del) 
Mand,  de  havde  taenkt.  Visstnok  havde  Kirkebes0gei 
vaeret  stort,  men  Menighedskassen  stod  det  daarligt  til 
med.  Man  blev  let  enige  om,  at  han  var  for  fin  — 
en  ren  Sprade,  —  og  at  det  nu  var  dem,  som  betalte 
for  de  fine  Klaeerne  og  at  han  nok  kunde  sparet  lidt 
paa  dette.  Der  var  jo  nok  af  Fattige.  Men  naar  Sam- 
talen  tog  anden  Eetning,  saa  blev  de  ogsaa  maerkelig 
enige  om,  at  han  ikke  havde  saadan  Vaerdighed,  soixi 
Gamlepresten.  At  sidde  og  drikke  Kaffe  hos  Ole  Nar- 
vesen,  --  man  vidste  jo,  hvad  han  havde  vaeret  --  og 
kunde  bli  igjen.  Desuden  at  fserdes  hvorsomhelst 
iblandt  hvemsomhelst  og  vsere  Dusbror  med  alle  — 
endog  halwoksen  Ungdom  --  det  s0mmet  sig  da  ikke 
for  en  Prest. 

De  havde  gaaet  med  F01elsen  af,  at  han  ikke  rigtig 


—  214  — 

yar  den,  som  han  gav  sig  ud  for  at  vaere  —  og  derfor 
faldt  Mistanken  i  god  Jordbund,  da  dette  med  Ellen 
Mosevig  blev  bekjendt. 

De  Vakte  havde  allerede  i  laengere  Tid  f0rt  som 
en  egen  Husholdning  i  Menigheden.  De  holdt  smaa 
M0der  for  sig  selv  og  i  disse  ellers  andagtsfulde  For- 
samlinger  kr0b  ogsaa  Snakket  om  Prestens  Forhold  ind. 
Man  var  enig  om,  at  det  vaerste  var,  at  man  intet  bestemt 
vidste  om  det. 

Det  f01tes  derfor  som  en  stor  Lettelse,  da  Mrs. 
Storli  endelig  under  megen  Bevaegelse  kom  med  sin 
Beretning.  Hun  havde  gjemt  paa  den  i  halvandet  Aar 
og  aldrig  havde  hun  taenkt  at  sige  noget  om  dette,  som 
bare  hun  og  Gud  i  Himmelen  havde  set.  Det  var  en 
Gang,  som  hun  fra  den  anden  Side  af  Fortouget  havde 
set  Presten  staa  og  holde  omkring  den  Trondhjemmer- 
konen,  som  havde  flyttet  fra  Byen  ivaar,  efterat  Man- 
den  havde  faaet  Skilsmisse  fra  hende.  Man  vidste, 
hyordan  hun  var.  Hun  havde  rendt  baade  hos  Metho- 
difiter  og  Baptister  og  Fri-frie  og  det  var  paa  Slutten, 
da  hun  begyndte  at  tale  i  Tunger,  at  Manden  havde 
begjaeret  Skilsmisse.  Br0drene  i  Kredsen  husket  hende 
som  en  ganske  vakker  og  meget  for-sig  Kone  og  det 
harmonerede.  Hun  var  nok  af  det  rette  Slaget,  hun. 
Og  Mrs.  Storli  10i  ikke,  —  det  vidste  man  godt.  Hun 
var  ikke  den,  som  for  med  L0gn.  Her  havde  hun, 
Stakkar,  gaaet  og  gjemt  paa  dette  i  hele  halvandet  Aar 
uden  at  naevne  det  til  nogen  Mors  Sjsel.  Saadan  Tro- 
skab  maatte  finde  sin  L0n. 

De  mere  Letlivede  i  Menigheden  havde  aldrig  likt 
Presten.  Disse  Udfald  mod  Dans  og  Drik  kunde  der 
bli  formeget  af ;  der  burde  dog  vaere  Maade  paa  det. 
Der  skulde  ikke  vaere  Politik  i  Kirken.  Og  Presten 


—  215  — 

selv  holdt  sig  jo  ikke  for  god  til  at  r0re  ved  Kort,  naar 
det  faldt  sig  slig.  Men  han  snakket  nok  ikke  om  Kor- 
tene.  Derimod  ford0mte  han  Vaeddemaal  og  alslags 
Spil  om  Penge.  Han  fik  istand  Lege  for  Ungdommen, 
og  det  var  da  virkelig  en  Slags  Dans  meget  af  det 
ogsaa.  Nei  Sagen  var  nok  den,  at  han  vilde  vaere  Boss 
og  dominere  og  dirigere  hele  Menigheden.  At  tage 
sig  en  Dram  eller  et  Glas  01  —  det  var  gait;  men  en 
Fy  lief  ant,  —  ja  en  saadan  skulde  bseres  paa  Hsenderne. 
Havde  han  ikke  sagt,  at  det  i  en  Henseende  var  bedre 
for  Barna,  at  Faren  var  en  Fyllefant  end  en  Maade- 
holdsmand?  Det  var  Laerdomme  det  --at  indprente 
Barna  imod  Foraeldrene. 

Men  saa  var  det  den  solide  gamle  Stok  af  faste 
og  pligtopfyldende  Medlemmer,  som  havde  bygget  Kir- 
ken  og  som  trofast  havde  staaet  med  Menigheden.  De 
havde  ogsaa  ligesom  faaet  Benene  slaat  vaek  under  sig. 
Han  praeket  "Gjerninger",  denne  Welde.  Det  var  ikke 
nok,  at  de  f01te  Anger  og  Euelse  over  sine  Synder. 
Han  havde  endog  sagt,  at  de  Toldere,  der  aldrig  kom 
laengere  end  til  at  slaa  sig  for  sit  Bryst  for  at  vise, 
hvor  ydmyge  de  var  sammenlignet  med  Farisaeerne,  de 
var  vserre  Farisaeere  end  de,  som  de  mente  at  gj0re 
Skam  paa.  Det  var  bedre  ikke  at  angre  end  at  angre 
efter  Almanaken.  Saadant  kunde  jo  opfattes  som  Spot 
over  Angeren,  som  var  den  vigtige  Betingelse  for 
Naaden.  Nei,  da  var  Gammelpresten  bedre.  Dengang 
var  der  virkelig  Anger  i  Menigheden.  Nu  skulde  man 
gj0re  slig  og  slig  og  lade  vaere  dette  og  lade  vaere  hint, 
til  der  naesten  ikke  fandtes  noget  at  f01e  Anger  over. 

Og  de  graemmet  sig  over  dette  og  mere  til,  som  de 
i  nogen  Maade  havde  kjendt  sig  snydt  for  under  Weldes 
korte  Virksomhed. 


—  216  — 

Man  burde  havt  et  ekstra  Menighedsm0de ;  men 
dette  strandede  paa  Brooten  og  Storfolkene  i  Menig- 
heden.  De  Store  holdt  altid  sammen.  Og  desuden, 
saa  var  der  heller  intet  at  kalde  M0de  om.  Feilen  laa 
jo  ikke  i  "Laeren"  men  snarere  i  "Forkyndelsen".  Det 
fik  nu  hero,  til  man  fik  lidt  mere  Eede  paa  den  Histo- 
rien  med  Datteren  til  Mosevig.  Der  dsemrede  som  et 
lidet  Haab  om,  at  der  nok  kanske  var  noget  i  det,  — 
hvad  Gud  maatte  forbyde. 


Pastor  Welde  havde  kjaempet  en  haard  Kamp. 
Han  havde  saaatsige  "lagt  paa  sit  Ansigt".  —  De 
havde  kommet  frem  for  ham:  Far,  Mor,  Venner  - 
allesammen  havde  de  passeret  Eevy  for  hans  Sjael. 
Han  havde  ligesom  h0rt  Morens  Stemme:  "Nu  maa 
du  passe  dig,  Conrad."  Og  alle  de  andre:  "ISTu  maa 
du  passe  dig."  -  Husk,  Conrad,  —  hun  er  en  falden 
Pige.  Hvad  tror  du  dine  Embedsbr0dre  vil  sige  ?  Hvad 
vil  Menigheden  sige  ?  Og  Maggie  Cornell  steg  frem  for 
ham.  Skulde  han  nu  ofre  sit  Kald  for  en  "falden" 
Pige,  naar  han  ikke  vilde  ofre  det  for  hende?  For- 
nuften  meldte,  at  det  var  gait.  Eetfaerdighedsf01elsen 
sagde,  at  det  var  urigtigt.  Klogskaben  hviskede  at  det 
var  taabeligt.  Alligevel  laa  noget  og  gnavet  inde  i  ham 
og  hvisket  uoph0rligt:  Gj0r  det!  Hun  vil  blive  saa 
glad.  Gj0r  det,  og  den  gamle  Far  hendes  vil  rette 
Ryggen  og  faa  Opreisning.  Gj0r  det  og  Pigen  vil  blive 
reddet. 

Reddet  ja;  —  sset  om  hun  skulde  finde  paa  at  gaa 
til  Elven  igjen. Maatte  han  ikke  da  anse  sig  som 


—  217  — 

en  Morder  ?  Og  saa  hjelpe!0s,  saa  totalt  hjelpe!0s,  som 
hun  var.  Sast  om  Forasldrene  skulde  stsenge  D0ren,  — 
ingen  Venner,  ingen  Midler  —  og  bare  atten  Aar. 
Noget  maatte  gj0res  for  hende.  Skulde  han  igjen  kaste 
sig  ud  paa  Dybet? 

Men  hvorledes,   hvorledes? 

Han  begrov  sit  Ansigt  i  Sofaens  Puder.  Han 
raabte  om  Hjelp,  som  en,  der  famler  i  M0rke  langs 
Randen  af  et  svaslgende  Dyb. 

Saa  reiste  han  sig  omsider  og  lavet  sig  istand  til 
at  gaa.  I  Halvm0rket  saa  han  de  to  hvide  Skikkelser 
paa  Maleriet  lyse  gjennem  Dunkelheden. 

Han  kjendte  han  gik  trygt  og  elastisk  henad  For- 
touget.  Han  var  med  et  bleven  let  om  Hjertet.  Han 
havde  taenkt,  at  det  maatte  blive  en  tung  Gang  og 
istedet  f01te  han  sig  ligesom  viftet  afsted. 

Han  naaede  Gaden,  hvor  Mosevigs  Kirke  laa  — 
og  der  laa  Presteboligen  ved  Siden.  Det  var  med  et 
Anstr0g  af  Hjertebanken  at  han  ringte  paa.  Han 
kjendte  sig  dog  klar  og  let  og  i  hans  Bryst  arbeidet 
nu  en  stor  Glaede.  Han  kom  i  en  vigtig  Mission  — 
som  en,  der  skal  betale  en  Gjaeld. 

Prestekonen  lukkede  op  og  blev  et  0ieblik  staaende 
befippet  og  stirre  paa  den  store  Mand,  som  fyldte  D0r- 
aabningen  og  stod  saa  h0fligt  med  Hatten  i  Haanden. 
Om  Pastoren  var  hjemme?  Med  den  ene  Haand  skj0v 
hun  den  nysgjerrigste  af  Ungerne  tilbage  og  med  den 
anden  pegte  hun  mod  en  D0r  med  et  neppe  h0rligt 
"Vsrsgo". 

Welde  traadte  ind  i  det  Rum,  der  tjente  Pastor 
Mosevig  til  Kontor.  Han  sad  og  filede  paa  et  Sag- 
blad  og  reiste  sig  forbauset  op  fra  sit  Arbeide  og  pegte 


—  218  — 

paa  en  Stol.  "Vaersgo  sid  ned,  —  det  var  et  uventet 
Bes0g,  —  De  maa  undskylde,  jeg  holder  netop  paa  me«l 
noget  Arbeide  og  her  er  lidt  uryddigt.  --  Hold  D0ren 
lukket !"  henvendte  han  barsk  mod  Konen,  som  strsevet 
med  at  traekke  B0rnene  vaek  fra  den  halvaabne  D0r. 
Saa  reiste  han  sig  og  b0rstet  af  sine  Benklaeder  med 
Haanden  og  saa  paa  Welde  med  en  urolig  og  forknyt 
Mine :  Montro,  hvad  han  vilde  ? 

Pastor  Welde  var  ogsaa  forlegen.  Han  kjendte  det 
mi,  som  om  han  aldeles  intet  havde  her  at  gj0re.  Med 
hvilken  Eet  traengte  han  sig  ind  her?  Den  Medliden- 
hed,  han  havde  f01t  overfor  Mosevig,  var  med  et  ligesom 
str0get  af  ham.  "Go  home  and  mind  your  own  busi- 
ness", sagde  en  Stemme  i  hans  Indre.  Han  betvang 
sin  TJvilje  og  gik  uden  Omsv0b  10s  paa  Sagen. 

Han  vilde  sp0rge,  om  Pastoren  havde  taget  nogen 
Bestemmelse  med  Hensyn  til  Datteren.  Han  havde 
lovet  eller  rettere  —  han  havde  bestemt  sig  til  at  gj0re, 
hvad  han  kunde  for  hende;  men  han  vilde  jo  f0rst  h0re, 
om  det  var  noget  i,  hvad  han  havde  h0rt,  at  de  havde 
taenkt  paa  at  sende  hende  bort. 

Mosevig  havde  igjen  taget  fat  paa  sit  Sagblad,  som 
han  nu  vendte  og  besigtigede  med  ansvarlige  Snedker- 
0ine.  Emnet  tiltalte  ham  ikke.  Hvad  angik  det  Welde, 
hvad  han  vilde  gj0re ;  men  Eespekten  for  Manden  —  nu, 
da  han  sad  foran  ham,  seirede. 

Han  gumlede  lidt  og  sagde,  at  han  f0rst  maatte 
komme  paa  det  Rene  med,  hvad  Guds  Vilje  var  i  dette 
Stykke.  "Ikke  min  men  din  Vilje",  saaledes  taenkte 
han  altid. 

Pastor  Welde  sad  taus. 

Mosevig  sukkede  tungt.  Der  kom  et  Udtryk  af 
Hjelpel0shed  over  ham.  Som  i  et  Panorama  saa  han 


—  219  — 

Datterens  Elendighed  spredt  ud  for  sig  i  sit  eget  Hjem 
—  ved  den,  som  han  af  alle  mindst  0nskede.  Hans 
Laeber  begyndte  at  skjselve.  Han  kjaempet  med  Graa- 
den.  Welde  saa  det  og  i  hans  eget  Bryst  begyndte 
noget  at  r0res.  Han  maatte  med  Anstrengelse  skjule 
sin  Bevsegelse. 

"Jeg  kan  saa  godt  taenke  mig",  sagde  han,  "hvilket 
frygtelig  Slag  dette  maa  vaere  under  alle  Forholde  og 
mest  da  for  en  Prest.  Hvis  der  var  nogen  Ting,  jeg 
kunde  hjelpe  Dem  med  saa ." 

"Eg  har  heldt  saa  mykje  af  hende,  -  -  jeg  har 
holdt  saa  meget  af  den  Jenten",  brast  det  endelig  ud. 
"Hun  har  vaere  t  Smertensbarnet  vort  —  aldrig  har  jeg 
skj0nnet  hende  rigtig.  Hun  har  gaat  sin  egen  Vei, 
hun." 

"Ja,  —  gjort  var  nu  gjort.  En  fik  pr0ve  og  redde 
det,  som  kunde  reddes",  mente  Pastor  Welde. 

"Det  fik  nu  staa  i  Guds  Haand,  det." 

"Hun  kan  ikke  sendes  ud  blandt  Fremmede  —  for, 
-  ja  hun  har  et  meget  uberegneligt  Temperament  og 
hun  maatte  vaere  hos  nogen,  som  holdt  af  hende  og 
kunde  vaere  gode  mod  hende." 

Der  kom  et  naesten  hadefuldt  Glimt  i  Mosevigs 
0ine.  "Er  det  dettane,  som  Di  er  kommet  for  at  for- 
tselle  mig?  Di  synes,  at  jeg  skal  0delaegge  min  Gjer- 
ning,  -  -  for  hvad  vil  vel  Folk  sige  ?  Saa  skulde  jeg 
kanske  sy  Puder  under  Armene  paa  hende  atpaa." 

"Men  hun  er  da  Deres  Barn." 

Var  det  dette,  som  han  var  kommet  for  at  fortelle 
ham?  Havde  ikke  han  nok  f0r.  Hvad  Eet  havde 
denne  Mand  til  at  blande  sig  i  hans  Familief orholde  ? 

Han  Isenet  sig  over  mod  Welde  og  spurgte  med 
en  Stemme,  der  skjalv  af  Bevsegelse: 


—  220  — 

"Di  syntes  vel,  at  jeg  ikke  havde  nok  f0r  Di,  siden 
Di  kommer  og  kaster  mig  dette  i  Naesen?" 

Pastor  Welde  forstod  med  engang,  at  han  havde 
begaaet  en  stor  Taktl0shed  overfor  Mosevig.  Han  b0iet 
resigneret  Hodet  og  tog  imod. 

"Jeg  ber  om  Tilgivelse",  sagde  han  lavt.  "Sagen 
er,  at  jeg  er  bleven  meget  interesseret  i  hende,  —  holder 
paa  et  Vis  af  hende  og  er  raed  for,  at  det  kunde  gaa 
hende  gait,  hvis  hun  sendes  bort." 

"Di  vilde  altsaa  laegge  Haanden  imellem  Di  da,  - 
naar  Herren  tugter  Synden?" 

Ja,  —  det  var  noget  sligt,  han  mente. 

"Og  hvis  jeg  ikke  vil  ha  hende  herhjemme  --  af 
Hensyn  til  mit  Kald  f.  Eks.,  saa  vil  Di  ta  Dere  af 
hende,  Di." 

Ja,  saa  havde  han  taenkt. 

"Som  Datter  Deres  da?"  kom  det  i  undertrykt 
Forbitrelse. 

"Jeg  havde  nu  naermest  taenkt  som  min  Hustru", 
sagde  Welde  med  tilkjaempet  Eo.  Da  det  var  sagt, 
aandet  han  lettere  og  tilf0iet:  "Ja,  det  maatte  nu  bero 
paa  hende  da  —  og  Dem  ogsaa." 

"De  ved  altsaa  ikke—?" 

"Jeg  ved  visst  lige  saa  meget  som  De  om  dette". 

Mosevig  havde  sat  sig  til  at  nidstirre  paa  den  unge 
Mand.  Varhan  fra  Vettet?  Det  var  altsaa  derf  or  han 
havde  dasket  mndt  med  hende.  Der  undslap  ham  et 
"haa-haa !"  Det  var  slig,  det  hang  sammen.  Hans 
fregnede  Fingre  trevlede  i  Skjaegget.  "De  agter  at 
opgive  Embedet  da?" 

"Hvis  det  var  n0dvendigt,  saa  maatte  vel  det  kunne 
lade  sig  gj0re." 

Det  blev  sagt  med  en  knusende  Eo. 


—  221  — 

Mosevig  blev  siddende  og  stirre  fremfor  sig.  Han 
var  med  engang  blevet  den  overlegne.  Saameget  kunde 
han  dog  forstaa,  at  en  slig  Forbindelse  vilde  0delaegge 
dem  begge.  Han  maatte  vaere  skrullet  denne  Welda. 

Det  var  bedst  at  gj0re  det  af  med  engang. 

"Ellen  er  jo  forlovet  f0r  —  og  kan  paa  et  Vis 

regnes  at  vaere  gift  med  en  anden, saa  det  er  vel 

det  likeste  at  vente  og  se,  hvad  der  kommer  ud  af  det", 
sagde  han. 

Det  var,  som  om  nogen  havde  slaat  Welde  i  An- 
sigtet  med  et  vaadt  Klaede.  Han  burde  jo  vidst  dette. 
Han  var  en  Tosk  —  bindegal,  som  Spohr  pleiet  at  sige. 
Han  sad  tans  og  f  orknyt. 

Mosevig  var  mi  ovenpaa  og  maatte  udnytte  sin 
Seier. 

"Di  synes  kanske  det  selv  ogsaa  mi,  at  det  er  tern- 
melig  upassende  for  Dere  at  holde  Selskab  med  en 
Pige,  som  er  lovet  bort  til  en  anden." 

"Dei  har  nok  kanske  sin  Eigtighed,  det",  sagda 
Welde  stille.  "Men",  tilf0iede  han,  "De  beholder  hende 
altsaa  hjemme?" 

"Aa,  hvad  det  angaar,  saa  f aar  det  vel  i  Guds  Navn 
gaa,  som  det  kan." 

Pastor  Welde  reiste  sig  for  at  gaa.  "Tak",  sagde 
han.  "Haaber,  at  I  er  snil  med  hende,  —  ellers  kunde 
det  haende,  at  jeg  kommer  og  tar  hende  alligevel",  f0iet 
han  til  i  en  saa  nmnter  Tone,  som  han  kunde  opdrive. 

Da  han  skulde  gaa,  saa  maatte  han  atter  gjennem 
TJngeflokken  og  f  orbi  Konen,  som  Inkkede  ham  ud.  Han 
smilte  til  Barna  og  spurgte  en  af  dem,  hvad  han  hed. 
Gutten  saa  frygtsomt  paa  Moren  og  Moren  saa  mod 
D0ren  til  Kontoret.  Mosevig  likte  ikke,  at  der  blev 
gjort  Vaesen  af  Barn.  "Du  ser  ud  til  at  vaere  en  flink 


—  222  — 

Gut",  sagde  Welde.  "Kan  du  gaa  Grinder?"  —  Gut- 
ten  nikkede  bag  Morens  Skj0rt.  "Tag  denne  og  kj0b 
nogen  Appelsiner  til  disse  Smaafolkene  og  en  stor  en, 
som  du  skal  ha,  fordi  du  er  Sink."  —  Gutten  tog  Halv- 
daleren  og  Moren  smilte.  "Tak  nu  pent."  Gutten 
rakte  f  rem  en  liden  lubben  Haand.  "Farvel ! — Farvel !" 

Det  var  godt  at  komme  ud  paa  Gaden  fra  den 
kvalme  Luft.  Pastor  Welde  vidste  naesten  ikke  om  ban 
skulde  graede  eller  le.  Men  nu  havde  ban  altsaa  faat 
dette  ordnet.  Han  havde  ikke  gaat  laenge,  f0r  ban  h0rte 
jabbende  Smaaf0dder  bag  sig.  Det  var  Gutten,  som. 
kom  tilbage  med  Halvdaleren.  Han  bare  leveret  den 
uden  at  sige  et  Ord  og  jabbet  saa  afsted  igjen.  Men 
Welde  havde  set,  at  det  lille  Barneansigt  var  fortrukket 
af  tilbageholdt  Graad. 

Han  gik  langsomt  med  Pengestykket  i  Haanden, 
—  vidste  ikke,  hvor  ban  skulde  gj0re  af  det. 

Det  var  godt  at  komme  hjem. 

J0rgine  var  i  bedre  Hum0r  ikveld  og  spurgte,  om 
ban  vilde  ha  Kaffe. 

Det  var  intet  ban  heller  vilde  ha  nu. 


FIKEOGTYVENDE  KAPITEL. 

Altid  saa  Pastor  Welde  en  Sag  ligesom  klarere, 

naar  ban  kun  fik  Tid og  Sagen  allerede  var  af- 

gjort  paa  en  eller  anden  Maade. 

Nu,  da  han  var  kommet  for  sig  selv,  saa  skj0nte 
ban,  at  han  havde  baaret  sig  uklogt  ad.  Hvad  angik 


—  223  — 

nu  denne  Mosevigen  ham?  Han  var  en  aekkel  Fisk 
igrunden,  krybende  overfor  andre  og  brutal  mod  sin 
Familje.  Kanske  Doktor  Spohr  havde  nogen  Ket  alli- 
gevel,  naar  han  sagde,  at  jo  mere  "gudfrygtig"  Manden 
i  Huset  var,  desmere  underkuet  var  Konen.  Det  slog 
naesten  aldrig  fell,  havde  han  sagt.  Det  var  skamme- 
ligt,  at  saadant  skulde  kunne  siges.  Det  vilde  naesten 
vaere  en  Velgjerning  mod  Mosevigs  Samfund  og  den 
lutherske  Kirke,  om  en  slig  Mand  blev  skikket  tilbage 
til  sit  Snedkerhaandtvaerk. 

"Men  han  begynder  at  bli  tilaars  og  skal  vsere  lidt 
sygelig",  hvisket  en  Stemme  i  Weldes  Indre.  Aa  javisst 
f ortaltes  det,  at  han  var  sygelig  nu ;  men  der  var  mange 
Snedkere,  som  maatte  finde  sig  i  at  vaere  sygelige.  Han 
var  ikke  for  sygelig  til  at  vaere  brutal  og  det  mod  sine 
egne.  "Men  ved  du  nu,  hvad  Skole  han  har  havt  — 
hvad  som  har  gjort  ham  saa  bitter?"  hvisket  Stemmen 
igjen. 

Jo,  han  havde  nok  havt  det  ondt.  Welde  standset 
sin  Gang  paa  Gulvet. 

Burn!  sagde  det  i  Telefonen.  Han  tog  Receive- 
ren  ned.  Det  var  Bud  fra  en  af  Menighedens  Medlem- 
mer  ude  paa  Landet,  som  var  syg.  Man  ventet  ikke,  at 
han  skulde  leve  Natten  over;  —  om  Presten  kunde 
komme  ud  og  bes0ge  ham  straks.  Jo,  det  skulde  han. 

Han  telefonerede  til  alle  Leiestalde  i  Byen,  men 
ingen  havde  noget  brugbart  Team  hjemme.  Det  havds 
ikke  haendt  ham  f0r.  Saa  kom  han  til  at  taenke  paa 
Brootens  Automobil  og  telefonerede  did,  om  de  kunde 
lade  Jim  kj0re  ham  ud.  Han  skulde  godtgj0re  Gutten 
for  det.  Der  blev  en  Tids  Venten  og  saa  svarede  Broo- 
ten,  at  Gutten  var  ude  paa  Kommers,  som  han  pleiet 
at  vaere;  men  Theodora  kunde  gaa  med.  Hun  klarte 


—  224  — 

Maskinen  godt  og  saa  fik  de  kj0re  forsigtig.     Presten 
takkede  for  Tilbudet.     De  skulde  nok  greie  det. 

Han  pakkede  sin  lille  Haandvseske  og  gjorde  sig 
faerdig.  Man  slap  at  vente  laenge  paa  Brootens.  Og 
straks  efter  svinget  Maskinen  ind  ved  Fortouget. 

Det  var  ligesom  lidt  ydmygende  at  lade  hende 
kj0re.  Han  maatte  saette  sig  op  ved  Siden  af  hende. 
Leende  sagde  ban,  at  saalaenge  de  nu  var  indenfor  By- 
graensen  og  i  Belysning,  saa  vilde  ban  holde  i  Styre- 
hjulet  ban  ogsaa  og  gj0re  Grimaser  og  skjaere  Ansigter, 
som  var  det  ham,  der  f0rte  Styret.  De  lo  begge  og  saa 
susede  det  afsted.  Theodoras  smale  behandskede  Haand 
holdt  godt  og  fast  paa  Hjulet.  Der  var  noget  saa  trygt 
ved  hende.  Hun  var  skabt  til  at  styre. 

Da  de  kom  ud  paa  Landeveien  maatte  de  kj0re 
sagtere. 

De  kom  godt  frem  og  Theodora  maatte  f01ge  med 
ind.  Det  var  en  bra  Mand  i  sine  bedste  Aar,  som  holdt 
paa  at  d0.  Presten  kjendte  ham  som  en  faamaelt  men 
tro  og  pligtopfyldende  Sjael,  der  altid  havde  vaeret  rede 
til  at  ofre.  Nu,  da  ban  skulde  d0,  havde  ban  faaet 
Skrupler.  Han  havde  ikke  bekjendt  Jesu  Navn  for  sine 
Medmennesker.  Vilde  nu  Jesus  bekjende  ham  for  sin 
himmelske  Fader?  Ordet  sagde  Nei,  og  det  voldte 
Angest.  En  af  Naboerne  var  ogsaa  tilstede.  Han 
havde  Gaver  til  at  vidne  og  benyttet  disse  sine  Gaver 
ganske  meget. 

Da  Presten  havde  holdt  B0n  og  laest  et  Stykke  for 
den  syge  Mand,  saa  kom  Emnet  paa  Tale.  Den  Syges 
0ine  hvilede  aengstelig  paa  Prestens  Ansigt.  Hvad 
vilde  ban  sige  ?  Men  Pastor  "Welde  tog  det  roligere  med 
dette  end  Naboen,  som  sad  og  kremtede  ildevarslende 
borte  ved  D0ren.  Det  var  flere,  som  Jesus  havde  hel- 


—  225  — 

bredet  og  givet  den  Befaling,  at  de  ikke  skulde  sige  det 
til  nogen.  Hvorfor  —  ja,  det  vidste  nu  ban  selv  bedst. 
Men  saa  var  det.  Til  nogle  havde  ban  bare  sagt:  F0lg 
mig!  Og  han  forlangte  ikke  mere  end  at  de  ad!0d. 
Spurgte  man  saa:  Havde  disse  nogen  klar  Opfatning 
om  Jesus?  Troede  de  han  var  Guds  S0n?  Forstod 
de  hans  Mission?  Ja,  saa  maatte  man  svare,  at  det 
gjorde  de  neppe.  Det  viste  sig,  at  ikke  engang  de  bedste 
af  Disciplene  havde  nogen  rigtig  Forstaaelse  af  Jesu 
Mission;  men  de  fulgte  ham,  saa  godt  de  forstod  det, 
og  mere  forlangte  han  ikke.  Han  kjendte  Hjerterne 
og  de  skulde  faa  mere  Kundskab,  naar  Tiden  kom. 

Men  Vidnesbyrdet,  —  Naboen  vred  sig  urolig  paa 
Stolen.  Mente  Pastoren  da,  at  det  var  un0dvendigt  at 
bekjende  Jesu  Navn  for  Menneskene  og  fortaelle,  at  de 
elsket  Jesus  og  var  villig  at  tage  det  Kors  op. 

Presten  vendte  sig  nu  til  Naboen.  For  nogle  var 
det  n0dvendigt  at  vidne;  men  selve  Vidnesbyrdet  var 
ikke  Hovedsagen.  Med  et  halvt  vemodigt  Smil  sagde 
han:  "Jeg  kjender  en,  som  var  glad  i  en  Pige.  Han 
var  saa  glad  i  hende,  at  han  taenkte  paa  hende  altid. 
Selve  Gaden  hun  gik  paa,  Huset  hun  boede  i,  var  Hus 
og  Gade  fremfor  alle  Huse  og  Gader  i  Verden.  Han 
kunde  kysset  St0vet,  hvor  hendes  F0dder  havde  traadt; 
men  han  sagde  det  ikke  til  nogen  levende  Sjael,  hvor- 
meget  han  holdt  af  hende  —  han  bar  det  hos  sig  selv. 
Det  kunde  kanske  vaeret  bedre  for  ham,  om  han  havde 
sagt  det ;  men  Kjserligheden  var  nu  der  da.  Det  er  ikke 
iTvivl  om  det.  Og  havde  Pigen  vaeret  alvidende  og 
kjendt  hans  Hjerte,  saa  havde  hun  nok  vidst,  at  det 
banket  kun  for  hende  og  ingen  anden." 

Naboen  sad  meget  urolig  paa  sin  Stol.  Vilde  Pre- 
sten sammenligne  noget  saadant  verdsligt  med  det  aan- 


—  226  — 

delige?  Var  det  dette,  de  laerte  i  Skolerne,  som  den 
simple  Mand  maatte  give  Penge  til?  Han  r0mmede 
sig  og  udst0dte  en  vantro  Naeselyd  men  sagde  intet. 
Presten  vedblev  at  smaasnakke  ligesom  halvt  med  sig 
selv:  Der  var  ^Egtefolk,  som  holdt  usigelig  af  hver- 
andre  men  som  ikke  gik  og  talte  om  det  bestandig.  De 
havde  givet  hverandre  sit  Ja-ord  engang  og  det  var  bin- 
dende.  De  beh0vet  ikke  mange  Forsikringer  —  han 
var  jo  alligevel  hendes  og  hun  hans.  Det  var  ikke  frit 
for,  at  han  var  lidt  bange  for  dem,  som  sprang  om  og 
knepset  i  Fingrene  og  talte  om  sin  store  Kjserlighed  til 
Gud  og  Kirken.  De  var  ofte  de  daarligste  til  at  bevise 
sin  Kjaerlighed,  naar  det  blev  Sp0rgsmaal  om  at  ofre 
noget  for  Guds  Sag. 

Den  Syge  h0rte  til  og  der  kom  Eo  over  det  blege 
Ansigt.  Jovisst  havde  han  efter  bedste  Evne  ofret. 
Og  da  Presten  vendte  sig  til  ham  med  det  direkte 
Sp0rgsmaal:  "Du  har  da  ikke  vidst  dig  nogen  anden 
Vei  til  Salighed  end  Jesum  Kristum  og  ham  kors- 
faestet?"  da  kunde  han  besvare  dette  med  Tryghed. 
Og  Presten  talte  om  Hj  emmet  histoppe  saa  vakkert,  at 
baade  den  Syges  Kone  og  Theodora  blev  helt  revet  med 
og  sad  og  lyttede,  som  var  det  ogsaa  dem,  det  gjaldt 
D0den  var  D0ren,  som  blev  slaaet  op,  naar  nogen  skulde 
faa  komme  ind.  F0rst  en  og  saa  en  anden.  Lykkelig 
den,  som  fik  komme  ind.  Saa  bad  han  Theodora  synge 
"En  Port  til  Himlen  aaben  staar".  Hun  havde  en  smuk 
om  end  ikke  staerk  Stemme.  Og  hun  sang.  I  Koret 
faldt  han  selv  ind  med  og  endog  Naboen  knurret  lidt 
med.  Saa  meddelte  Presten  den  Syge  Nadvaeren  og 
holdt  en  kort  men  inderlig  B0n.  Da  han  tog  Afsked, 
saa  holdt  den  D0ende  laenge  hans  Haand.  Der  var  et 
Glicct  af  Taknemmelighed  og  Tryghed  i  de  matte  0ine. 


—  227  — 

"Saa  m0des  vi  vel  histoppe  da,  Pastor  "Welde",  sagde  han 
med  svag  Stemme.  Welde  maatte  vende  sit  Ansigt  bort 
for  at  skjule  sin  Bevaegelse.  "Med  Guds  Hjelp  skal  ri 
det",  sagde  han. 

Naboen  fulgte  med  ud.  Pastor  Welde  talte  lidt 
med  ham.  Tbeodora  h0rte  blot  det  sidste:  " —  og  saa 
maa  De  vaare  snil  Mand  og  ikke  forstyrre  ham  med 
dette  om  at  han  skulde  have  vidnet  mere.  Det  kan 
jo  vasre  noget  i  det;  men  De  maa  ikke  uro  ham  med 
det  mi,  saa  er  De  snil." 

Naboen  stod  igjen  --  han  stod  paa  samme  Flaek, 
til  han  begyndte  at  fryse.  Saa  det  var  Gjerningerne, 
som  han  prsediket !  Giv  bare  bra  i  Prestesaekken,  saa 
er  du  all  right.  Han  taenkte  paa  de  seks  Dollar  Aaret, 
han  selv  gav  til  Menigheden  —  og  to  til  Indremissioa 
og  fern  til  Hedningemission  foruden  Billetter  til  Kirke- 
fester  og  femten  Dollars,  da  Kirken  blev  bygget.  Jo, 
—  det  skulde  nok  aabne  Porten  det,  taenkte  han  med 
et  Anstr0g  af  Bitterhed.  Nei,  man  maatte  nok  vidne 
-  det  var  sikrere  —  og  —  om  man  gav  alt  sit  Gods,  saa 
gavnet  det  intet  alligevel.  Men  hvis  han  nu  ikke  mistet 
de  femten  Hundrede,  som  han  havde  kj0bt  Guldgrube- 
Aktier  for,  saa  skulde  han  give  mere  han  ogsaa.  Havde 
det  gaat  slig,  som  han  teenkte,  saa  skulde  han  givet  en 
hel  Del,  —  ti  Procent  af  Fortjenesten.  Nu  skulde  han 
give,  hvis  han  bare  fik  Sit  igjen.  I  en  ren  Martyr- 
stemning  gik  han  ind  i  Huset.  Men  Folk  skulde  nii 
faa  vide,  hvorledes  denne  Presten  blandet  det  verdslige 
og  aandelige  sammen  i  et  E0re.  Her  havde  man  da 
visselig  Vidnepligt,  saafremt  Guds  Sag  laa  en  paa 
Hjerte  —  anderledes  end  som  Finantssag.  Det  at  give, 
det  var  nu  af  Kj0det  og  vilde  faa  sin  L0n  i  Kj0det 


—  228  — 

Men  det,  som  var  af  Aand,  —  det  var  af  Aand.  Mad- 
prester  var  det  nok  af. 

Det  aergret  ham,  at  han  ikke  havde  sagt  dette,  da 
Presten  var  her.  Men  han  fik  tage  det  igjen  med  at 
vidne  for  de  af  Menighedens  Leminer,  som  boede  hemde 
paa  Landet.  Det  kunde  nok  lage  sig  til,  at  han  fik 
et  og  andet  at  sige  Presten  og,  naar  han  f0rst  havde 
talt  med  de  andre. 

Imidlertid  trillet  Automobilet  med  sagte  Fart  ind 
mod  Byen. 

Theodora  var  bevaeget.  Det  var  f0rste  Gang,  hun 
havde  siddet  ved  en  saadan  Sygeseng.  Og  hun  havde 
sunget  for  den  Syge.  Alt,  hvad  Presten  havde  sagt, 
var  saa  aldeles  rigtigt,  syntes  hun.  Montro  om  han 
mente  sig  selv,  da  han  sagde,  at  han  kjendte  en,  som 
havde  holdt  saa  meget  af  nogen?  Ogsaa  hun  vidste, 
hvad  det  var  at  elske  uden  at  sige  noget  om  det. 
Hun  havde  Veninder,  som  sprang  over  Gaden  for  at 
fortaelle,  hver  Gang  de  paany  var  bleven  "d0delig  for- 
elsket";  men  de  d0de  nok  ikke  af  det  —  de,  som 
fl0i  og  plapret.  Det  laa  nok  bare  paa  Overfladen.  Hun 
f01te  Trang  til  at  gj0re  noget  eller  sige  noget  godt  til 
den  store  Mand,  som  nu  sad  saa  taus  ved  Siden  af 
hende.  Hun  havde  jo  ogsaa  noget  godt  at  fortaelle 
ham.  Da  Samtalen  omsider  drev  ind  paa  Snakket  i 
Menigheden,  saa  kunde  hun  fortaelle  ham,  at  en  ikke 
ringe  Del  af  det  kunde  f0res  tilbage  til  den  Presten 
Mosevig  og  hans  Folk.  "Men  Papa  har  taget  sig  af 
det  nu  og  han  vil  saette  et  ordentlig  Punktum  for  det/' 
Pastor  Welde  vilde  vide  hvorledes.  Theodora  gjorde  et 
Kast  med  Hovedet.  Hun  likte  at  se  ham  nysgjerrig. 
Han  frittede.  Hun  gjorde  sig  kostbar  og  han  pres- 
set  paa. 


—  229  — 

"Men  saa  maa  De  love  ikke  lade  Dem  maerke 
med  det." 

"Er  det  noget  saa  farlig  da?" 

"Nei,  ikke  det  netop;  men  det  er  nu  saavidt,  at 
vi  blir  kvit  denne  —  denne  Presten,  som  bare  gaar  og 
spreder  ondt  ud  om  Dem." 

"Men  gj0r  han  det,  tror  De  ?" 

"Hvad  tror  De  han  gj0r,  da?  Hvem  tror  De  nu 
det  kommer  fra  dette,  at  De  bare  er  Levebr0dstheolog 
og  laerer  Gjerninger  og  alt  det  der,  —  De  tror  da  vel 
ikke  at  almindelige  Folk  finder  paa  sligt?" 

"Der  er  noget  sandt  i  det,  Hiss  Brooten.  Jeg  har 
kanske  lagt  for  stor  Vaegt  paa  det.,  at  Folk  skal  handle 
som  Kristne." 

"Aa  pyt,  --  der  er  jo  ogsaa  dem,  som  mener,  at 
De  ikke  tar  det  saa  n0ie  med  det  —  at  De  — 

"At  jeg  — hvad?" 

"Nu  da,  —  at  De  har  vseret  sammen  med  Ungdom- 
men  og  faat  istand  Lege,  at  De  r0ger  og  spiller  Whist 
hos  Doktor  Spohr  og  holder  Selskab  med  slige  som  Ole 
Narvesens  og  andre  "simple"  Folk  —  og"  —  Theodora 
lo  og  gjorde  en  flot  Bevsegelse  med  Armen  —  "og  holder 
Dem  til  de  "fine",  slige  som  Brootens  og  andre  af  samme 
Kaliber.  De  er  baade  for  "simpel"  og  for  "fin"  og  De 
er  baade  formeget  "Gjerninger"  og  forlidet  "Gjernin- 
ger" og  saa  er  der  saa  rent  forlidet  Tiltag  i  Dem  at 
Folk  kan  faa  gj0re,  som  de  vil,  og  saa  er  der  saa  for- 
meget Tiltag  i  Dem,  at  De  bare  gj0r,  hvad  De  selv  vil, 
og  saa  roser  De  dem,  som  skulde  lastes  og  laster  dem, 
som  skulde  roses  og  gj0r  Persons  Anseelse  og  gj0r  det 
ikke  og  taler  altfor  storartet  for  os,  saa  vi  ikke  kan 
f01ge  med  og  altfor  enkelt,  saa  der  er  ingenting  ved  det, 
—  kjsere  kan  De  ikke  skj0nne  det  da?" 


—  230  — 

Hun  lo,  saa  hendes  Hode  kom  helt  ned  paa  Styre- 
apparatet. 

Han  maatte  le  Presten  ogsaa;  men  samtidig  f01te 
han,  hvorledes  alt  ligesom  gled  bort  under  ham. 

Saa  greb  Harmen  ham. 

Han  havde  nok  mserket  det.  Der  var  nogen,  som 
holdt  paa  at  undergrave  ham  og  hans  Menighed  — 
udsaa  Splid  og  Mistro  til  ham. 

'Det  vil  vel  vise  sig,  at  jeg  har  Venner  i  Menig- 
heden  ogsaa,  som  vil  vaere  paa  Vagt  og  tage  mig  i  For- 
svar",  sagde  han  omsider. 

"Det  har  De  nok",  tr0stet  Theodora.  "Konen  til 
Ole  Narvesen,  hun  har  nok  kjaempet  drabelig  for  Dem 
dernede  paa  Garfield  Avenue.  Jeg  skal  si  Dem,  at  hun 
er  ikke  grei  —  hun  holder  dem  Stangen  dernede." 

Pastor  Welde  blev  betuttet.  Det  var  jo  hende, 
som  han  havde  vist  D0ren. 

Han  blev  siddende  taus.  Theodora  skj0nte,  at  han 
var  bleven  forstemt  og  ilet  ham  straks  til  Undsaetning. 
"Jo,  jeg  skal  si  Dem",  sagde  hun;  "men  De  maa  ikke 
la  Papa  forstaa,  at  jeg  har  sagt  det  —  han  vil  visst 
ha  det  Bom  en  Overraskelse.  Papa  holder  Mortgage  i 
Kirken  til  Mosevig  og  han  husker  aldrig  paa  Eenterne. 
Papa  har  altid  havt  Trubbel  med  ham.  Han  har  faat 
Notits  og  nu  siger  Papa,  at  hvis  han  ikke  kommer  imor- 
gen,  saa  dreier  han  N0glen  om  i  D0ren  —  og  saa  staar 
han  der." 

Det  gav  et  Saet  i  Welde.  "Men  vil  han  det  da?" 
spurgte  han. 

"Han  liker  det  ikke",  sagde  Theodora,  "han  har 
jo  ingen  Verdens  Brug  for  Kirken  og  kan  visst  ikke  faa 
to  Hundrede  for  den  af  nogen,  saa  han  taber  nu  Pen- 
gene  sine.  Han  tror,  at  den  kanske  kunde  flyttes  og 


—  231  — 

indrettes  til  Skolelokale.  Meningen  er  nu  den  at  faa 
Mosevig  vsek  herfra.  Taenke  sig  —  ban  bar  virkelig 
sat  det  ud,  at  De  bar  tilbudt  Dem  at  gifte  Dem  med 
Datter  bans,  men  at  ban  nsegtet  det  —  af  Hensyn  til 
Dem  og  Deres  Kald,  —  saa  aedel  var  ban." 

Hun  lo  tvungent. 

Welde  lo  ogsaa  tvungent.  "Det  vilde  vel  ikke  vaere 
pent  af  mig  at  sige,  at  ban  farer  med  Fusk",  sagde  ban 
undvigende.  "Han  burde  vel  vaeret  glad  og  taknemme- 
lig  for  en  Svigers0n  af  noget  Slags  nu",  tilf0iet  ban 
med  et  Anstr0g  af  Lystigbed. 

Der  var  noget  i  Tonen,  som  Theodora  ikke  likte  og 
Samtalen  tog  en  anden  Vending. 

De  var  nu  kommet  ind  til  Byen  og  kj0rte  lige  til 
Brootens.  Theodora  kj0rte  selv  Maskinen  ind  og  Pre- 
sten  sagde  Godnat,  takket  varmt  for  den  praegtige  Skyds 
eg  maatte  sige  hende  en  Kompliment  eller  to  for  hendes 
Fserdighed  til  at  styre  og  begav  sig  saa  hjem  tilfods. 

Der  var  Lys  i  Dagligstue  og  Kj0kken.  J0rgine 
sad  og  halvsov  og  ventet  paa  ham.  Det  var  faelt  at 
sidde  slig  og  vente ;  men  bun  kjendte  et  Tyendes  Pligter. 
Baade  Wangel  af  Synoden  og  Nilsen  af  Forenede  likte 
en  Kop  Kaffe,  naar  de  havde  vaeret  i  Sygebes0g  om 
Natten. 


FEMOGTYVENDE  KAPITEL. 

Det  var  langt  over  Midnat.  Pastor  Welde  sad  i  en 
Laenestol  med  Benene  placeret  paa  Skrivebordet.  Trait 
af  at  taenke  paa  andre  Ting  morede  det  ham  se  sine 
F0dder  paa  Bordet :  Benene  i  T0flerne  var  bans  unifor- 


—  232  — 

merede  Undersaattere  paa  Vagt  i  Maaneskinnet.  Og 
Maanen  var  Lampen,  der  braendte  med  halvt  Blus. 
Fienden  var  J0rgine,  som  havde  saa  let  for  at  vaagne, 
bare  han  r0rte  paa  sig. 

Han  var  traet  og  0inene  sved;  men  sove  —  det 
kunde  han  ikke.  Montro  det  var  Kaffen? 

Han  var  gaat  tilsengs  paa  et  Vis  let  tilsinds.  Det 
havde  vseret  en  praegtig  Kj0retur.  Theodora  Brooten 
var  nu  ogsaa  en  bastant  Pige.  Ikke  det  Spor  snerpet 
eller  s0gt.  En  solid  Pige  var  hun,  -  -  alt  hun  sagde, 
var  saa  vel  overveiet.  Det  var  som  at  kj0re  sammen 
med  en  forstandig  Tante,  der  vidste  Eaad  for  alt  og 
som  man  kunde  stole  paa.  Intet  —  hverken  Fjas  eller 
F01eri  med  hende. 

Han  likte  at  dvaele  ved  dette;  thi  der  var  noget 
andet,  som  uafladelig  traengte  sig  ind  paa  ham.  Og  det 
var  han  raed  for ;  thi  det  var  det,  som  egentlig  holdt  ham 
vaagen  inat. 

Det  var  dette,  at  saa  snart  han  lukkede  0inene,  saa 
steg  Mosevig  frem  for  ham  med  sin  kummerfuldt  ud- 
staaende  Mund  og  den  luvslidte  Frakke:  Hvad  skulde 
det  nu  bli  til  med  ham,  naar  Brooten  vred  N0glen  om 
i  Kirked0ren?  —  Men  det  var  tilpass  til  ham,  —  jo 
visst  var  det  tilpass. 

En  slig  Mand  skulde  staa  og  forkynde  Herrens 
Ord,  —  en  som  vilde  staenge  D0ren  for  sin  egen  Datter, 
—  en,  som  var  en  Hustyran  men  var  ydmyg  som  en 
Fille  at  se  til  —  udenom,  —  en,  som  gik  og  taenkte  ild>3 
og  saaede  ond  Saed  i  andres  Menigheder. 

Han  skulde  kjaapjages. 

Welde  husket,  at  hans  Far  havde  talt  om  en  Em- 
bedsbroder  af  samme  Kaliber.  Han  havde  gjentagne 
Gange  hjulpet  ham  og  faat  ^Ergrelser  som  L0n. 


—  233  — 

"Skunk"  havde  Faren  kaldt  ham.  Skunken  er  et  vak- 
kert  Dyr  og  en  kan  faa  Lyst  at  klappe  den,  havde  han 
sagt;  men  en  fik  passe  sig,  saa  man  ikke  blev  tilredt. 
Den  havde  en  maerkelig  JSTatur. 

Havde  han  nu  ikke  gaat  her  og  havt  Medynk  med 
denne  Fyren  —  ialfald  0nsket  at  kunne  hjelpe  ham  og 

gj0re  ham  noget  godt og  saa  gik  denne  Nok- 

sagt'en  og  satte  ondt  Blod  i  Menigheden  mod  ham. 

Naar  han  endda  havde  havt  Takt  nok  til  ikke  at 
si  noget  om,  at  han  havde  taenkt  paa  at  —  tage  sig  af 
Ellen  —  i  den  Stilling  hun  var . 

Han  havde  lagt  og  aergret  sig  over  dette  og  det 
var  disse  Tanker,  som  havde  jaget  S0vnen  fra  hans  Leie. 

Det  var  gait  nok  at  gaa  og  undergrave  en  Embeds- 
brors  Indflydelse;  men  vserre  var  det  at  drive  Spraeng- 
kiler  ind  i  Guds  Menighed.  Man  traengte  ikke  stort  af 
en  Kile  heller  —  bare  anbringe  den  lidt  forsigtig  og  saa 
kunde  man  trsekke  sig  saa  pent  og  ansvars!0st  tilbage. 
Der  var  nok  af  dem,  som  saa  Kilen  og  som  ikke  forstod 
bedre  end  at  den  var  til  at  drive  ind,  naar  den  f0rst 

stod  der. Og  saa  at  benytte  sig  af  sin  egen  Datters 

Vanaere  til  at  faa  en  slig  Kile  anbragt,  —  og  imod  ham, 
som  havde  udsat  sig  for  mange  Ubehageligheder  for 
at  hjelpe. 

Det  var  altsaa  Takken. 

En  slig  Mand  burde  kjsepjages. 

Han  havde  faktisk  tilbudt  sig  og  vaeret  villig  at 
dele  Byrden  med  ham  —  Skammen,  kunde  man  sige. 
Saa  var  Takken  den,  at  Mosevig  skulde  lade  sig  forlyde 
med,  at  det  var  han,  Welde,  som  drevet  af  —  Samvittig- 
hedsnag  formodentlig  —  havde  tilbudt  sig  at  aegte  Dat- 
teren eller  stod  saa  lavt,  at  han  var  glad  ved 


—  234  — 

at  faa  hende,  slig  hun  var.  Kunde  man  taenke  sig  noget 
mere  inf  amt  ? 

Det  var  disse  Tanker,  som  havde  gjort,  at  han  til- 
sidst  maatte  ud  af  Sengen.  Han  aandet  lettere  mi,  da 
han  sad  vel  fort0iet  i  Lsenestolen  med  en  Cigar  mellem 
Fingrene  og  sine  to  TJndersaattere  paa  Vagt  og  under 
Opsigt.  —  Igrunden  havde  jo  ogsaa  hans  egen  Opf0rsel 
vaeret  besynderlig,  —  i  h0i  Grad  uklog.  Det  var  kanske 
after  all  —  ikke  saa  maerkeligt,  at  Mosevig  taenkte,  som 
han  gjorde.  Det  var  muligt,  at  han  ogsaa  havde  havt 
sin  Vaagenat  i  Sagens  Anledning.  Han  havde  da  ial- 
fald  fulgt  "the  lines  of  the  least  resistance."  —  Det 
maatte  krmne  gaa  an  at  faa  opklaret  dette.  Om  det 
kneb,  saa  kunde  han  jo  fri  sig  fra  den  Mistanke.  Ellen 
havde  jo  Breve  fra  denne  Kavaleren  sin.  Hun  havde 
vaeret  aabenhjertig  nok  til  at  bede  ham  laese  disse 
Brevene.  Dette  vilde  han  ikke.  Han  havde  slaat  sig 
til  Ro  med,  hvad  hun  havde  fortalt,  at  Jack  havde  r0mt 
sin  Vei,  da  han  forstod,  hvorledes  det  var  fat,  og  at 
hun  aldrig  vilde  vide  af  ham  mere. 

Dertil  kom  en  naesten  ubegribelig  men  slet  ikke 
ubehagelig  F01else  af,  at  hun  paa  et  Vis  h0rte  ham 
til  nu,  —  at  han  havde  Tag  paa  hende  og  at  dette  Tag 
blev  fastere  efterhvert  som  hendes  egne  syntes  at  ville 
slippe  hende.  Om  hun  nu  ingen  anden  havde  at  holde 
sig  til,  —  skulde  da  han  svigte?  Hendes  Anger  var 
saa  oprigtig.  Men  Elven  var  der  endnu  og  Fortviv- 
lelsen  laa  paa  Lur  bag  hende.  Noget  fortalte  ham,  at 
hans  Haand  var  det  nu,  som  holdt  hende  over  Vandet. 
Han  havde  bedt  om  Kraft  at  hjelpe  i  dette  Stykke  — 
og  kjendte,  at  han  havde  faat  denne  Kraft,  —  selv  om 
der  var  nogen  Opofrelse  forbundet  med  det. 

Han  havde  modtaget  et  af  Jacks  Breve,  —  ikke 


—  235  — 

for  at  laese  det,  men  fordi  han  ikke  vilde  skuffe  den 
Tillid,  hun  viste  ham  og  derved  saare  hende.  Nu  fik 
han  Lyst  at  laese  det.  Ingen  kunde  vide,  —  det  kunde 
kanske  blive  en  Eedningsplanke  for  ham,  om  Snakket 
skulde  gaa  forvidt.  Der  var  dem,  som  vovet  sig  ufor- 
svarlig  langt  ud  og  det  havde  maaske  han  gjort,  - 
og  da  fik  man  klore  sig  fast  i  noget.  Der  for  et  Minde 
gjennem  ham,  at  han  havde  vaeret  naerved  at  gaa  under 
for  hendes  Skyld.  Det  var  nok  ikke  bare  i  Elven,  at 
sligt  haendte. 

Han  fandt  Brevet  frem  og  aahnet  det. 

Nei,  —  han  havde  nok  ikke  vaeret  noget  Skolelys 
den  samme  Jack.  Det  var  slet  skrevet  og  daarligt 
stavet. 

Han  lod  0inene  glide  flygtigt  over  Brevet  og  blev 
snart  meget  faengslet  af  dets  Indhold.  Hun  maatte 
have  fortalt  ham  om  den  Elvehistorien ;  thi  han  skrev, 
at  han  aldrig  skulde  glemme  det  og  at  Pastor  Welde 
havde  reddet  tre  dengang  —  "all  three  of  us",  skrev 
han.  Det  var  jo  nok,  det.  Welde  laeste  videre.  Han 
havde  reist  til  Vestkysten  for  at  tjene  Penge,  saa  de 
kunde  gifte  sig  og  han  havde  taenkt  at  sende  Penge, 
skrev  han,  —  han  havde  sparet  op  over  tyve  Dollars 
allerede;  men  slig,  som  hun  skrev  nu,  saa  vidste  han 
ikke,  hvad  hun  mente.  Hun  kunde  da  skj0nne,  at  han 
ikke  vilde  forlade  hende;  men  det  tog  Tid  at  faa 
Arbeide  og  han  havde  arbeidet  i  Skogen  og  vanskelig 
var  det  at  faa  Brev  afsted;  men  nu  var  han  i  Byen. 
Welde  laeste  ikke  Isengere.  Han  forstod  ved  et  flygtigt 
Blik  nedover  Arket,  at  det  hele  10b  ud  i  Forsikringer 
om  hans  Kjaerlighed  og  alt  saadant,  hvis  hun  bare  vilde 
tilgive  ham. 

Han  blev  laenge  siddende  med  Brevet  i  Haanden. 


—  236  — 

Der  faldt  pludselig  en  dyb  Vemod  over  ham.  Hun  var 
altsaa  ikke  hans.  Han  havde  reddet  hende  for  nogen 
anden  —  for  at  give  hende  tilbage  til  den,  som  havde 
skj0vet  hende  iid  i  Elven.  Han  saa  hende  som  gjen- 
nem  en  Taage  langt  borte. 

Han  forstod  det  nu.  Hun  havde  givet  ham  disse 
Brevene  for  at  han  skulde  se,  hvordan  Sagerne  stod. 
Hun  holdt  af  denne  Fyren;  men  af  Taknemmeligheds- 
f01else  vilde  hun  give  Afkald  paa  ham  alligevel  nu,  — 
hvis  han  —  Welde  —  0nsket  det  saaledes.  Derfor 
havde  hun  kanske  givet  ham  det  Brevet. 

Han  havde  intet  —  intet  levende,  som  var  hans. 
Kontoret  trak  sig  sammen  om  ham  og  blev  lidet  og 
fattigsligt.  Der  stod  Bordet  og  der  en  Stol  —  og  der 
en.  Der  var  B0gerne  i  Hylden  og  Sofaen  og  Brev- 
pressen,  —  tause  Vidner  om,  at  han  var  alene.  Naar 
de  ikke  gik  sin  Vei,  saa  var  det,  fordi  de  ikke  kunde. 
Men  han  kunde  gaa  saameget  han  vilde,  intet  af  alt 
dette  vilde  snu  sig  for  at  se  efter  ham  eller  saameget 
som  f01ge  ham  til  D0ren. 

Saa  alene  var  han. 

Om  han  endda  havde  havt  en  Hund  —  en  stor 
St.  Bernhard  f.  Ex.  med  gode  trofaste  0ine;  men 
J0rgine  likte  ikke  Hunde.  Hun  skulde  dog  pent  faa 
finde  sig  i  det.  Han  skulde  faa  sig  en  Hund. 

Nei,  —  det  var  umuligt  at  sove.  Tanken  flakset 
som  en  stor  og  traet  Fugl  i  en  Kreds  uden  at  finde 
Hvile.  Han  gik  det  hele  over  igjen  og  kigget  ligesom 
efter  i  hver  en  Krog:  Brooten  var  fuldstendig  beret- 
tiget  til  at  dreie  N0glen  om  i  D0ren  for  Mosevig.  Han 
havde  Loven  paa  sin  Side.  Han  gjorde  det  for  at  berge 


—  237  — 

Menigheden  og  for  at  berge  ham  ogsaa.  En  Prest 
kunde  ikke  rende  rundt  og  sige :  "Di  har  vel  ikke  h0rt" 
o.  s.  v.  En  Prest  var  mere  vaergel0s  mod  onde  Rygter 
end  nogen  anden.  Heldigt  var  det  for  den  Prest,  som 
var  gift.  Konen,  hun  fik  gjerne  Tag  paa  det,  hun. 
TJndres  om  de  gifte  Presterne  vidste,  hvormangt  et 
Angreb  paa  Karakter  og  Rygte,  som  deres  Koner  fik 
slaat  tilbage  og  kvalt  i  F0dselen.  Det  var  Straf  som 
forskyldt,  om  man  satte  en  slig  Mand  paa  D0ren.  Han 

skulde  og  burde  kjaepjages 

Han  lagde  Maerke  til  et  Insekt,  som  fl0i  rundt 
Lampen  og  kastet  sig  Gang  paa  Gang  ind  mod  Glasset, 
saa  det  gav  et  Knep.  Kunde  ikke  holde  sig  fra. 
Braendte  sig  kanske  men  maatte  holde  paa,  maatte  holde 
paa.  Han  mindedes  at  have  laest  om  d0de  Fugle  rundt 
Fyrtaarnene.  Solen  —  Vorherres  store  Lys,  det  st0rste 
af  alle,  brsandte  ingen  sig  paa.  Det  var  bare  disse 
Smaalysene  Folk  taendte,  som  var  saa  farlige  for  In- 
sekter  og  Fugle  —  og  saadant. 

Han  skulde  skrive  til  .denne  Jack  alligevel  og  se, 
om  han  kunde  gj0re  noget  for  ham.  Det  var  Synd  paa 
Gutten,  Stakkar.  Han  mente  det  visst  godt. 

Tanken  kvikkede  ham  op.  Han  vilde  pr0ve  en 
Cigar  igjen.  Jo,  han  vilde  skrive  og  tilbyde  ham  et 
lidet  Laan,  saa  han  kunde  gifte  sig  f0r  Jul  —  og  tale 
med  Ellen  for  ham.  Det  var  nok  det  bedste  det.  Det 
var  jo  bare  det  eneste  rigtige  under  disse  Omstsendig- 
heder,  —  naar  nu  Gutten  selv  vilde. 

Men  hvor  trist  det  var.  Hans  0ine  flakket  igjen 
hungrigt  over  Bohavet.  Der  stod  det  altsammen  — 
og  h0rte  ham  til  paa  en  Maade;  men  paa  en  anden 
Maade  var  det  ogsaa  saa  fremmed.  Blikket  vandret 


—  238  — 

ogsaa  over  Billederne  paa  Vseggen  og  standset  ved  det 
store  Billede. 

I  den  daempede  Belysning  traadte  de  to  hvide  Skik- 
kelser  staerkt  frem.  Det  var  Kristus  og  Pilatus.  Han 
havde  altid  taenkt,  at  Pilatus  var  for  massiv  og  Kristus- 
figuren  for  liden  i  Forhold.  Han  vilde  malet  det  om- 
vendt  og  havt  Kristus  stor  — triumferende  stor  selr  i 
de  Omgivelser  og  under  de  Forholde.  Maleren  havde 
jo  rent  gjort  ham  ubetydelig. 

Men  var  det  nu  ikke  det,  som  alle  gjorde?  Set 
med  menneskelige  0ine  saa  var  Pilatus  en  saare  maegtig 
Herre 

i  Samfundet  og  i  Menneskehjertet. 

Ei,  ei !  sagde  noget  inde  i  ham.  End  hos  dig  da, 
Welde  ?  Er  han  ikke  maegtig  hos  dig  ogsaa  ?  Vil  ikke 
du  ogsaa  gjerne  regne  med  Tal,  saette  op  Eegnestykker 
eg  paaberaabe  dig,  at  saa  og  saa  er  bare  ret  og  rigtigt, 
mens  der  stikker  andet  under.  Vil  ikke  du  ogsaa 
gjerne  vaere  Keiserens  Ven  —  vaerge  din  Stilling?  Han 
havde  et  Kald  denne  Pilatus  og.  Han  var  Statholder 
i  et  st0rre  Samfund  end  dit  og  han  havde  Folk  over  sig. 
Det  var  ikke  godt  at  vide,  hvad  han  taenkte.  Her  stod 
Folket  i  Harnisk,  der  var  et  helt  Opl0b,  som  Kristus 
bevidst  eller  ubevidst  havde  givet  Foranledning  til. 
Pilatus  var  der  for  at  holde  Orden.  Som  Eomer  lagde 
han  nok  Vasgt  paa  det.  Kanske  taenkte  han,  at  Jesus 
burde  kjsepjages? 

Saa  vilde  der  Gudskelov  blive  Fred. 

Montro  om  Jesus  taenkte,  at  nogen  burde  kjsepjages 
—  af  de,  som  forfulgte  ham? 

Han  havde  kjsepjaget  nogen  engang  han  ogsaa; 
men  da  stod  han  selv  udenfor.  Det  var  hans  Faders 


—  239  — 

Hus,  det  gjaldt,  —  ikke  hans  egen  Person.  Da  det 
gjaldt  ham  selv,  saa  maatte  endog  hans  Egne  stikke 
Piben  i  Ssekken  og  Sverdet  i  Balgen. 

Disse  samme  to  Magterne,  —  den  samme  Procedure 
fra  Domhuset.  Den  ene  havde  Ret  og  den  anden  havde 
noget,  som  stod  over  almindelige  Retsbegreber.  Den 
ene  havde  Retsprotokoller  og  den  anden  skrev  kun  i 
Sand.  Den  ene  veiede  af  og  sagde :  Saameget  for  det  og 
saameget  for  det.  Den  anden  veiede  ikke.  Han  bare 
betalte  ud,  —  og  gav  det  vsek  —  gav  vsek  med  fulde 
Hsender. 

Ja,  du  kan  nok  spekulere  Pilatus,  Far.  Du  har 
med  en  at  gj0re,  som  representerer  andre  Vaerdimaalere, 
end  de  du  er  vant  til  at  bruge.  Du  har  inddelt  Aaret  i 
Maaneder,  Maanederne  i  Uger,  Ugerne  i  Dage,  Dagene 
i  Timer.  Du  har  dog  visselig  kjendt  lange  Aar,  lange 
Timer  o.  s.  v.  Almanaken  din  duer  ikke,  Far.  Du  har 
inddelt  i  Milen  din  i  Roder  og  Roderne  i  Yard  og  Yar- 
den  i  Fod  og  Foden  i  Tommer.  Du  kjender  Forskjellen 
paa  Tomme  og  Mil  og  beregner  Distancer  korrekt;  men 
du  f01er  dig  nsermere  Keiseren  i  Rom  end  han  som  staar 
ti  Fod  fra  dig.  Alenmaalet  dit  duer  heller  ikke.  Du 
har  justerede  Vaegter  for  alle  Tyngder  fra  Tonnage  til 
et  Tusendels  Pund;  men  du  ved  godt,  at  den  tyngste 
Byrde  nogen  kan  basre  ikke  vilde  kunne  svinge  Naalen 
paa  en  Apothekervasgt.  Du  kan  hverken  maale  det 
nasrmeste  eller  veie  det  tyngste.  Og  her  staar  en,  som 
kunde  sige,  at  en  fattig  Skilling  var  det  st0rste  Bidrag 
i  Tempelkassen  en  Dag,  da  mange  Rige  ofret  store 
Summer.  Hvorledes  skulde  du  kunne  d0mme  retfser- 
digt  her?  Var  det  mserkeligt,  at  mange  gjorde  sig 
lystige  og  haanet? 

Men  de  havde  dog  vidst  det,  om  de  havde  tsenkt 


—  240  — 

sig  om,  at  Alemnaalet  ikke  var  paalideligt  —  at  der 
fandtes  andre  Vaerdimaalere  over  den,  —  som  ikke  er  af 
denne  Verden. 

Pastor  Welde  slog  Asken  af  Cigaren. 

Aa  jo  —  disse  Magterne,  —  de  samme  over  og 
over  igjen. 

Tanken  begyndte  atter  at  kredse  om  Mosevig  og 
Brooten,  som  skulde  saette  en  Streg  over  Kirked0ren 
hans  og  faa  ham  vsek  og  faa  gjort  Ende  paa  bans  Raenke- 
spil.  Det  var  Eet  i  dobbelt  Forstand.  F0rst  juridisk 
Ret  og  dernaest  Ret,  fordi  Mosevig  havde  fortjent  det. 
Der  var  visselig  en  Graanse  for  hvad  som  taales  kan  og 
den  var  overskredet. 

"Pilatus-Alnen",  "Pilatus-Vaegten"  sagde  en  stille 
Stemme  inden  i  ham.  Han  havde  flere  Gange  maattet 
d0ve  den  med  at  gjenkalde  i  Erindringen,  Mosevigs 
infame  Muldvarparbeide. 

"^Eldre  Mand",  hvisket  Stemmen;  "stor  Familie", 
indskj0d  Stemmen;  "sygelig",  sagde  Stemmen;  "alle 
Barna",  hvisket  Stemmen ;  "f orstaar  kanske  ikke  bedre", 
talte  Stemmen;  "vil  knaekke  ham  s0nder  og  sammen", 
sagde  Stemmen  h0iere;  "og  du  da,  hvad  skal  nu  du 
vinde  ?"  spurgte  Stemmen  endda  tydeligere ;  "er  du  ikke 
lidt  af  en  Pjalt  du  ogsaa?  —  lidt  hevngjerrig  for  Eks- 
empel?"  Stemmen  begyndte  at  blive  plagsom:  "Naar 
han  nu  drives  afsted  da  med  Flyttegodset  sit  og  du  ser 
Laesset  traakke  afsted  med  Konens  Kommoder,  Vadske- 
stole  og  Vugge,  Sengklaer  byltet  sammen,  den  gamle 
Skrivepulten  og  Vaarkt0i  og  Filler  og  gamle  Stole  — 
da  Welde,  da  faar  du  m0de  op  paa  Hj0rnet  ligeoverfor 
Kirken  og  gj0re  lang  Naese  til  ham  og  st0de  i  Basun 
og  raabe :  Nu  fik  du  nu  —  for  Kjaef ten  din !  Far  nu 


—  241  — 

til  Bloksberg  med  Ungerne  dine  og  den  -  -  vanaerede 
Datter  din!  By-by! 

Welde  havde  glemt  at  r0ge.  Han  masrket,  at  han 
skjalv  paa  Haanden,  da  han  famlet  efter  en  Fyrstikke. 
Saa  reiste  han  sig  og  stod  en  Stund  stiv  og  ubevaegelig 
og  stirrede  paa  den  lille  G10d  i  Cigaren.  Saa  gik  han 
hen  til  Skrivebordet  og  satte  sig  tilrette  og  skrev  nogle 
Linier  paa  et  Stykke  Papir,  som  han  rev  Toppen  af. 
Han  undertegnet  blot  "En  Ven"  og  lagde  saa  en  Tyve- 
dollarsedel  ind  i  det  og  tog  en  Konvolut  og  skrev 
Mosevigs  JSTavn  og  Adresse  udenpaa.  Det  hele  tog  kun 
nogle  faa  0ieblikke.  Naar  det  blev  bragt  paa  Post- 
huset  ved  Syvtiden,  saa  vilde  Mosevig  faa  det  med 
f0rste  Post. 

Neppe  var  det  gjort,  f0r  han  tog  sit  almindelige 
Brevpapir  og  begyndte  at  skrive  et  laengere  Brev.  Hur- 
tigt  for  Pennen  over  Papiret  og  Linie  efter  Linie  for- 
met  sig  med  hans  egne  h0ie  Bogstaver.  Det  var  til 
Jack.  Han  bad  ham  komme  tilbage.  Han  skulde  tale 
med  Ellen.  Han  skulde  hjelpe  ham  med  et  lidet  Laaa 
om  n0dvendigt.  Han  skulde  hjelpe  til  for  om  muligt 
at  skaffe  ham  Plads.  Vilde  han  vaere  derude,  saa  skulde 
han  hjelpe  Ellen  med  Eeisepenge.  Der  var  ingen  Ende 
paa  alt,  han  vilde  gj0re.  Saa  foldet  han  sammen  og 
skrev  Adressen  udenpaa  og  —  der  laa  begge  Breve  fasr- 
dige.  Saa  sank  hans  Hode  ned  paa  de  foldede  Hsender 
paa  Bordpladen.  Han  bad,  at  Hensigten  med  disse 
Breve  maatte  opnaaes.  Saa  reiste  han  sig,  gjaespet  og 
strakte  sine  maegtige  Lemmer. 

Det  begyndte  at  lysne  ude.  Han  slog  Gardinet 
tilside  og  saa  Himmelen  lue  i  Guld  og  R0dt.  Det  var 
vakkert.  Det  burde  males. 

Nu  skulde  en  Kop  Kaffe  ikke  vaeret  at  foragte. 


_    9.10    _ 

-V  ii/i' 

SEXOGTYVENDE  KAPITEL. 

Der  var  haendt  Mosevig  noget  maerkeligt.  Om  For- 
middagen  havde  ban  faat  et  paa  Engelsk  skrevet  Brev 
med  indlagt  tyve  Dollars.  Brevskriveren  gjorde  ham 
opmserksom  paa,  at  vilde  han  redde  Kirke-Eiendommen, 
saa  maatte  han  endnu  samme  Dag  skynde  sig  afsted  og 
betale  Eenterne. 

Det  traf  ham  som  et  Slag:  Det  var  Gud  Herren, 
som  havde  sendt  ham  dette.  Han  havde  glemt  bort 
Forfaldsdagen,  som  han  pleiede.  Forrige  Gang  havde 
Trusteerne  maattet  skrive  paa  i  sidste  0ieblik.  Han 
havde  lovet,  at  han  ikke  skulde  glemme  det  en  anden 
Gang,  —  og  nu  havde  Gud  mindet  ham  om  det. 

Han  regnet  over :  Med  det  som  han  havde  i  Menig- 
hedskassen  vilde  han  faa  nok.  Hans  Sjael  fyldtes  med 
Tak  og  Stolthed.  Guds  0ie  vaagede  over  ham  og  bans 
lille  Menighed.  Det  var  naer  paa,  at  han  skulde  have 
meddelt  sin  Kone  denne  glaedelige  Nyhed;  men  det  rar 
nok  ikke  faldt  i  bans  Lod  at  faa  en  Kone,  som  han 
kunde  samtale  med  om  vigtige  aandelige  Ting  og  For- 
retningsanliggender.  Hvorofte  havde  han  ikke  baade 
i  Sorg  og  Glaede  savnet  en  Hustru,  der  var  "spirituelt" 
anlagt  og  som  han  kunde  havt  Hygge  af  paa  Taenke- 
kraftens  Omraade;  men  det  var  nu  engang  Guds  Vilje, 
at  han  skulde  baere  sit  Kors  alene. 

Han  skyndte  sig  at  komme  afsted.  Han  maatte 
traeffe  et  Par  af  Trusteerne  f0rst.  Montro,  hvem  Brevet 
kom  f  ra  ?  Det  var  f ra  Gud  —  B0nh0relse.  Han  husket 
nu,  at  han  ganske  visst  havde  sukket  til  Gud,  dengang 
da  Brevet  kom  fra  Banken  at  Eenterne  skulde  betales 
den  tiende;  men  han  var  ikke  aldeles  sikker. 


—  243  — 

Han  kilede  af sted  og  fandt  f0rst  den  ene  og  saa  den 
anden  Trustee.  Han  vilde  vise  dem  Brevet.  Det  vilde 
virke  til  Irettesaettelse.  De  brydde  sig  ikke,  de.  Om 
han  laa  vaagen  hele  Natten  og  lig  Jakob  kjaempede  i 
B0n  for  at  redde  Kirken,  saa  havde  de  travelt  med  sit 
Kj0bmandsskab.  Men  Mennesket  er  et  R0r,  -  -  intet 
at  st0tte  sig  til.  At  stole  paa  Trusteer  var  at  holde 
Kj0d  for  sin  Arm.  De  h0rte  begge  angergivne  paa 
ham,  da  han  fortalte  om  sin  Sjaelekamp  og  den  mserke- 
lige  Udfrielse.  Saa  skjaevede  han  afsted  til  Banken. 
Paa  Veien  kom  han  i  Tanke  om,  at  de  tyve  Dollars 
igrunden  var  hans  private  Eiendom.  Brevet  havde 
intet  sagt  om,  hvad  de  sknlde  bruges  til;  men  han  vilde 
bringe  Offeret.  Pastor  Welde  og  Brooten  havde  not 
gjerne  lukket  Kirked0ren  for  ham.  De  havde  Pengene 
og  Magten  og  Haerskarerne  paa  sin  Side ;  men  med  ham 
stod  Herren  Zebaot. 

Bankchef  Brooten  blev  tydelig  overrasket  men  mod- 
tog  Pengene  med  en  forretningsmaessig  Mine.  Han  be- 
sigtiget  Tyvedollar-Sedelen  ganske  n0ie  og  mserket  sig 
Numeret.  Pastor  Mosevig  blev  bed  om  0rene.  Kanske 
den  var  falsk.  Nei  —  Brooten  glattet  den  ud  og  slaengte 
den  hen  i  Seddelbunken  med  de  0vrige.  Det  kunde 
vaere  vasrd  at  fortaelle  ham,  saa  han  forstod,  hvem  han 
havde  at  bestille  med.  "Den  Sedelen  fik  jeg  idag  som 
Gave",  sagde  han.  Brooten  sknlde  forstaa,  at  ogsaa 
Mosevig  havde  Venner. 

"Som  Gave?"  spurgte  Bankchef  en  forbauset. 

"Som  Gave,  ja!  Da  jeg  sknlde  aabne  min  Post, 
saa  finder  jeg  denne.  En  Ven  skriver,  at  han  ved,  at 
jeg  har  en  stor  Udbetaling  idag,  og  saa  sender  han  da 
den  som  en  liden  Erkjendtlighed  — " 


—  244  — 

"Og  gjorde  Dem  opmaerksom  paa,  at  De  maatte 
betale  idag  —  absolut  idag?" 

"Ja."  Pastor  Mosevigs  Hjerte  bankede.  Maaske 
det  var  Brooten  selv,  som  havde  sendt  Pengene.  "Det 
var  en  god  og  velkommen  Hjelp",  sagde  han,  —  "hvem 
nu  end  den  gode  Giver  er."  Der  leiret  sig  et  Udtryk 
af  Snuhed  om  bans  0ine.  "En  Prest  kan  ofte  have 
Venner,  som  han  ikke  ved  om",  sagde  ban,  —  "saadanne 
som  af  en  eller  anden  Grund  —  Forretningshensyn  f. 
Eks.  —  ikke  kan  tilh0re  en  liden  og  uanseelig  Menig- 
hed ;  men  hvis  Hjerte  banker  varmt  for  de  Smaa  i  Ver- 
dens  0ine." 

"Ja  vel,  —  ja,  kanske  det,  ja."  Brooten  vendte  sig 
og  gik  ind  i  sit  Privatkontor  —  for  at  skjule  sin  Bevae- 
gelse  taenkte  Mosevig  glad,  medens  en  af  Betjentene 
afskrev  Bel0bet. 

Men  inde  paa  sit  Kontor  blev  Brooten  siddende  og 
tromme  med  Fingrene  paa  Skrivebordet.  Dette  gik 
over  bans  Forstand.  Pengesedelen  kjendte  han  igjen. 
Den  havde  Dagen  f0r  vaeret  udbetalt  Pastor  Welde  som 
en  Del  af  bans  L0n.  Spillet  Pastor  Welde  under  Daekke 
med  Mosevig  eller  var  han  bleven  gal.  Nei,  -  -  det 
maatte  vaere  nogen  anden,  som  havde  faat  fat  paa  den 
og  sendt  den.  Han  maatte  gaa  og  finde  ud  angaaende 
dette. 

Pastor  Welde  blev  overrasket  ved  at  se  Brooten 
komme  om  Eftermiddagen.  Hans  Bes0g  havde  vaeret 
sjeldne  i  det  sidste.  Brooten  tog  Plads  og  rykket  sin 
Stol  lige  hen  til  Prestens  og  blev  en  Stund  siddende  og 
se  paa  ham  idet  han  laenede  sig  forover  og  st0ttet  h0ire 
Haand  paa  Kna3et  mens  ban  fingrede  ved  Uhrkjeden  med 
venstre  Haand.  Det  var  bans  almindelige  Stilling,  naar 


—  245  — 

han  vilde  afgj0re  vigtige  Forretninger.  Han  fortaettet 
eig  paa  den  Maade  —  trak  sig  ligesom  sammen  for  et 
Sprang  med  0inene  borende  i  Offeret.  I  saadanne  0ie- 
blikke  fungerede  hans  Hjerne  korrekt.  Alt  var  ryddet 
tilside  og  han  saa  i  lige  Linie  og  tog  aldrig  Fell. 

"Jeg  skulde  like  at  vide,  hvorledes  Pastor  Mosevig 
har  faaet  fat  paa  den  Tyvedollaren,  som  du  modtog  af 
raig  igaar",  sagde  han.  "Har  han  stjaalet  den  eller  har 
han  faat  den  paa  anden  Maade.  Hvem  gav  du  den  ud 
til  ?  Jeg  er  virkelig  nysgjerrig  efter  at  faa  vide,  hvera 
har  vseret  saa  aedelmodig  eller  ford0mt  idiotisk,  at  han 
har  sendt  ham  Besked  om,  at  jeg  vilde  foreclose  Mort- 
gagen." 

Hans  Fingre  snoede  Guldkjseden  heftigt;  men 
Stemmen  var  t0r  og  behersket. 

Pastor  Welde  blev  helt  bange.  Han  havde  stor 
Respekt  for  Brooten  som  den  meget  aeldre  Mand  —  og 
hans  Indflydelse  og  hans  Eigdom  saavelsom  hans  ube- 
stridelige  Interesse  for  Kirken  og  Menigheden.  Han 
blev  en  Stund  siddende  som  en  Skolegut,  der  er  greben 
paa  frisk  Gjerning  i  en  eller  anden  i  Tankel0shed  be- 
gaaet  TJartighed. 

"Det  var  jeg,  som  gjorde  ham  opmaerksom  paa  det 
og  sendte  ham  Pengene.  Det  var  Theodora,  som  kom 
til  at  naevne  det,  —  og  saa  syntes  jeg,  at  det  kunde  ikke 
vaere  noget  gait  i  at  jeg  gjorde  det.  Saameget  burde 
da  en  Prest  gj0re  for  en  anden." 

"Men  forstaar  du  da  ikke,  Welde,  at  denne  Mosevig 
mi  holder  paa  at  0delaegge  baade  dig  og  Menigheden 
med  Kjaeften  sin?" 

"Aa  vi  er  vel  ikke  saa  lette  at  0delaegge",  smilte 
Presten  sagtmodigt. 

"Det  skal  sandelig  ikke  meget  til  for  at  0delaegge 


—  246  — 

dig  her  nu  —  ikke  svaert  meget,  Far.  Du  hjelper  til 
ganske  bra  selv  ogsaa  —  ganske  bra,  synes  jeg." 

"Er  ban  saa'n  en  farlig  Mand  denne  Mosevigen  da  ? 
Han  synes  virkelig  at  ha  nok  med  sig  selv.  Kan  ikke 
tro,  at  det  kan  vaere  nogen  Fare  paafaerde  med  Meni<j- 
heden  fra  den  Kant." 

"Det  tror  du,  ja.  Men  bare  vent  nu  og  se.  Det 
er  Business  i  den  Mand.  Vent  bare  til  ban  faar  se,  at 
Gjaerdene  er  nede  om  Menigheden.  Det  vil  ikke  vare 
laenge,  f0r  han  ser  det  og  da  vil  han  vaere  der." 

Pastor  Welde  taug  en  Stund.  Saa  reiste  han  sig 
op  og  stillet  sig  foran  Brooten.  "Ja,  saa  faar  han  i 
Guds  Navn  komme  da",  sagde  han. 

Brooten  havde  ogsaa  reist  sig.  Hans  medf0dte 
Respekt  for  Presten  kjaempet  med  Foragten  for  en 
Mand,  der  var  sat  til  at  vaerne  og  vaerge  og  saa  lod  andre 

ride  over  sig  paa  det  Vis, eller,  var  der  kanske 

noget  i  det  alligevel  ?  Var  han  raed  for  Mosevig  ?  Slig, 
som  han  havde  handlet,  slig  handlet  ikke  en,  som  havde 
rent  Mel  i  Posen.  Han  fikserede  Welde  skarpt  og  tro- 
ede  at  opdage  et  Glimt  af  Banghed  eller  Urolighed  i 
den  unge  Mands  0ine.  Han  traadte  lige  hen  til  ham 
og  sagde  med  lav  na?sten  hviskende  Stemme: 

"Det  skulde  vel  ikke  vaere  noget  —  vel  ?  Noget  —  nu 
ja,  du  er  jo  Prest ;  men  Kj0det  er  skr0beligt  og  —  ja,  det 
liar  jo  hasndt  f0r,  at  Prester  og  Prested0tre 

Laengere  kom  han  ikke;  thi  Welde,  som  uvilkaar- 
lig  havde  traadt  et  Skridt  tilbage,  greb  ham  pludselig 
om  begge  Armene.  Med  et  keitet  Kjaempetag  satte  han 
ham  voldsomt  mod  Vaeggen.  De  stod  nu  Bryst  mod 
Bryst  og  ikke  et  Ord  blev  talt.  Bankchefens  robuste 
Ansigtsfarve  var  bleven  graa  med  et  Anstr0g  af  blaat. 
Han  kjendte  sit  Bryst  klemt  sammen,  saa  han  kun  med 


—  247  — 

Besvaer  aandet.  —  I  Befippelsen  glemte  han  ligesom 
hvem  han  var  og  Raedsel  greb  ham.  Over  sig  saa  han 
et  af  Smerte  fortrukket  Ansigt;  --  men  der  var  ogsaa 
noget  andet  -  -  en  frygtelig  men  ubehjelpelig  Natur- 
kraft,  --  Sener  paa  Halsen,  der  havde  knyttet  sig,  - 
Muskier,  der  stod  ud  som  Buler,  —  Aarer,  som  havde 
svulmet  til  en  unaturlig  St0rrelse.  Saa  denne  F01else 
af  Hensygnen  og  Kraftl0shed.  Det  svimlede  for  ham 
og  der  foresvaevede  ham  en  Forestilling  om  at  vaere 
klemt  mellem  to  Fragtvogne.  Endog  i  Raedselen  kunde 
han  Isegge  to  og  to  sammen:  Hvis  denne  Mand  slog, 
saa  var  det  ude  med  Brooten.  Han  maatte  forholde 
sig  rolig.  Han  h0rte  Weldes  Stemme,  som  var  den 
langt  borte:  "Sid  ned  mi  og  vaer  rimelig,  Brooten,  - 
lad  os  tale  sammen"  —  og  saa  havde  han  en  uklar 
F01else  af,  at  han  blev  10f tet  helt  op  fra  Gulvet  og  med 
uimodstaaelig  Kraft  sat  ned  i  en  Stol,  der  brast  under 
dem,  saa  de  blev  liggende  i  en  Haug  paa  Gulvet.  Dette 
syntes  at  bringe  Presten  til  Besindelse. 

"Gik  Stolen?"  sagde  han  anpusten  og  ligesom  for- 
vildet.  "Lad  mig  hjelpe  dig!  Den  Stolen,  ja.  Sid 
ned  i  den  Stolen,  Brooten !" 

Bankchefen  blev  anbragt  i  en  anden  Stol.  Han 
blev  siddende  slap  med  Armene  haengende  ned  ved 
Siden.  Det  var,  som  noget  var  gaat  istykker  inde  i 
ham  og  ikke  fungerede  laengere.  Han  var  fortumlet 
og  stirrede  bange  paa  Presten,  der  uafladelig  t0rrede 
sin  svedige  Pande  og  gjorde  Undskyldninger  for  Stolen, 
som  var  det  fra  den,  at  det  hele  Opstuds  skrev  sig. 

Hans  0ine  fulgte  Presten,  der  vimsede  hid  og  did 
og  greb  fat  paa  Ting  lagde  dem  fra  sig  og  aabnet  et 
Vindu  og  lukket  det  til,  som  vidste  han  ikke,  hvad  han 
skulde  tage  sig  til.  Brooten  var  lammet  aandelig 


—  248  — 

saavelsom  legemligt  og  alt  sv0mmet  omkring,  Bord  og 
Stole.  Billederne  paa  Vaeggen  danset  op  og  ned  som 
ved  et  Maskineri.  Det  frygtelige  var  et  stort,  m0rkt 
Legeme,  som  kredset  om  ham. 

Nu  saa  Presten  sig  forlegen  omkring  og  fik  0ie  paa 
Cigarkassen.  "Skal  det  vaere  en  Cigar,  Brooten  ?"  sagde 
han  og  rakte  ham  Kassen.  Brooten  fik  med  nogen  An- 
strengelse  Armen  op  og  tog  en  Cigar  og  stak  den  i 
Munden  og  begyndte  at  traekke  paa  den  uden  at  have 
lid.  Da  Presten  bragte  ham  en  taendt  Fyrstikke  frem- 
stammet  han  et  ton!0st  "Tak". 

Welde  selv  var  forvirret.  Bankchefens  fuldsten- 
dige  Hjelpel0shed  overvseldet  ham.  Han  bar  sig  ad, 
som  vilde  han  gj0re  en  stor  Uret  god  og  fors0gte  frem- 
deles  stammende  at  undskylde  Stolen,  som  havde  gaat 
istykker.  Omsider  kunde  han  ogsaa  forklare  sig.  Han 
undgik  at  ber0re  Brootens  afskyelige  Insinuation. 

"Jeg  er  baade  kjed  og  lei  over  at  dette  skuldo 
hsende",  sagde  han.  "Du  har  altid  vseret  saa  god  imod 
mig.  Jeg  har  holdt  saa  meget  af  dig  ogsaa."  Da  Broo- 
ten ikke  maelede  et  Ord,  vedblev  han  at  snakke  i  en  lav 
eg  bedr0vet  Tone.  "Jeg  ved,  at  hvad  du  agtet  at  gj0re, 
—  jeg  skj0nner  det  nu,  at  det  var  til  mit  Bedste;  men 
jeg  kom  til  at  tsenke  paa  den  Stakkern  og  syntes  Synd 
i  ham  og  -  -  saa  gjorde  jeg  det  uden  at  taenke  over 
F01gerne  noget  videre  —  men  Brooten,  kjaere  dig  Broo- 
ten, —  hvad  er  dette?  Er  du  syg?" 

Brooten  var  bleven  ligbleg.  Cigaren  faldt  ud  af 
hans  Haand  og  Hovedet  sank  ned.  Han  havde  besvi- 
met.  Da  Presten  tog  i  ham  for  at  laegge  ham  paa 
Sofaen  maerket  han,  at  hans  Knefter  havde  aldeles  for- 
ladt  ham  og  det  var  kun  med  stor  Anstraengelse,  han 
fik  anbragt  ham  der.  Han  skjalv  nu  som  i  en  Kold- 


—  249  — 

feber.  Han  bragte  Vand  og  vaedede  Bankchefens  Pande 
og  10ste  hans  Krave  og  knappet  hans  Vest  op.  Han 
str0g  ham  over  Haaret  og  da  lagde  ban  Maerke  til,  hvor 
tyndt  det  var  og  erindrede,  hvilken  opofrende  Mand 
Brooten  havde  vaeret  for  Menigheden  og  ham  selv. 
Bankchefen  kom  straks  til  Besindelse  igjen.  Han 
reiste  sig  halvt  op :  "Hvor  er  jeg?  Er  det  dig,  Welde?" 
—  "Ja,  nu  blir  du  snart  all  right,  Brooten.  Jeg  blev 
saa  bange  for  dig." 

Brooten  drak  lidt  Vand  og  var  snart  noksaa 
bra  igjen.  Presten  var  utrsettelig  med  at  tilbyde  sine 
Smaatjenester.  Brooten  kunde  laegge  to  og  to  sammen. 
Prestens  store  Ydmyghed  gav  ham  hans  Selvtillid  til- 

bage.  En  Stymper  var  denne  Prest, men  Gud- 

bevares  for  Kraefter.  At  en  med  slige  Kraefter  kunde 
baere  sig  ad  som  en  forpidsket  Kj0ter,  det  kunde  han 
ikke  forklare  sig;  men  han  fik  alle  en  Seierherres  For- 
nemmelser  ved  at  se  hans  ^Engstelighed  for  at  gj0re  alt 
godt  igjen  og  h0re  hans  Fors0g  paa  at  undskylde  sig. 

"Jeg  bar  mig  nok  dumt  ad",  forklarede  Presten; 
"men  du  ser  det  Billedet  der.  Jeg  har  jo  h0rt  lidt  paa 
begge  disse  to  -  -  baade  han  og  han  —  (han  pegte 
paa  Kristus  og  Pilatus)  —  inde  i  mig.  Den  ene  sa,  at 
det  var  bare  ret  og  rigtigt,  som  Brooten  vilde  have  det 
og  den  anden  sa,  at  Mosevig  var  gammel  og  Menigheden 
fattig.  Den  ene  sa,  at  Mosevig  burde  kjaepjages  og  den 
anden  sa,  at  han  burde  hjelpes.  Og  saa  sendte  jeg  de 
Pengene;  men  jeg  vidste  jo  ikke,  at  der  skulde  blevet 
sligt  Opstuds,  ellers  havde  jeg  nok  ikke  gjort  det." 

Brooten  kjendte  sig  bedre  nu  og  Foragten  for  Pre- 
sten tiltog.  Han  havde  i  Raedselen  vaeret  lammet  under 
F01elsen  af  Prestens  frygtelige  Legemskraefter  og  kjendt 
det  naesten  som  L0n  som  fortjent,  da  de  vaeldige  Anne 


—  250  — 

havde  klemt  ham  s0nder  og  sammen.  Men  naar  han 
nu  saa  den  samme  Mand  kredse  om  sig  med  tomme 
TJndskyldninger  og  Talemaader,  saa  begyndte  en  nv 
F01else  at  r0re  sig  hos  ham. 

Og  denne  nye  F01else  var  Foragt. 

Brooten  standset  og  vendte  sig  i  D0ren,  da  han  gik. 
"Jeg  haaber,  at  dette  Optrin  bare  blir  os  imellem",  sagde 
han.  "Det  vilde  blive  leit  for  os  begge,  om  det  skulde 
komme  ud  iblandt  Folk." 

Han  gik  og  skuttede  paa  sig  nu  og  da  som  en,  der 
er  0m  og  saar  i  alle  Lemmer. 

Pastor  Welde  fulgte  ham  helt  ud  med  sine  mange 
Beklagelser  over  det  indtrufne. 

Der  dukket  op  en  bred  og  knuvlet  Skikkelse  paa 
den  anden  Side  af  Gaden.  Han  opfanget  et  Par  Ord 
eg  skridtet  over  tidsnok  til  at  hilse  paa  "Welde,  som 
endnu  stod  paa  Trappen: 

"Goddagen,  Hr.  Pastor,  —  Goddagen!" 

Pastor  Welde  fik  neppe  gjengjseldt  hans  Hilsen, 
f0r  den  anden  slog  op  en  skrattende  haanlig  Latter: 

"DetgikiH01et!" 

"Gikhvad-for-no?" 

"Det  gik  i  H01et  med  den  Foreclosingen  af  Mort- 
gagen  paa  Kjerka?" 

"Gjorde  det  det?" 

"Di  fek  det  no  ikke  til  med  de  Anslagene  Deres 
Di  og  Brooten." 

"Anslag?  Hvad  mener  De?"  spurgte  Welde  for- 
bauset. 

Den  Tiltalte  rettet  sig  op  og  stillet  sig  i  Positur 
og  pegte  opad : 


—  251  — 

"Der  er  en  deroppe,  Pastor  Welde!  Der  er  en 
deroppe;  —  pas  Dere  Di  for  han!  Bare  pas  Dere  — 
Di  —  for  han!" 

Han  havde  faaet  Greie  paa  det  nu. 

Og  han  kilede  afsted  uden  at  vente  paa  Svar. 

Welde  blev  staaende  tilbage.  Det  tog  nogen  Tid, 
f0r  han  fik  samlet  sig,  saa  han  gik  ind.  Hans  rake  og 
maegtige  Eyg  krummet  sig  ind  gjennem  D0ren  og  han 
lukket  den  efter  sig  stille  og  spagfaerdigt  og  det  varede 
Igenge,  inden  der  blev  taendt  Lys  derinde. 


SYVOGTYVENDE  KAPITEL. 

"Den  Guderne  vil  0delsegge,  slaar  de  f0rst  raed 
Blindhed",  sagde  Doktor  Spohr  bittert. 

Hans  Hustru  sad  en  Stund  taus  med  sit  Haand- 
arbeide.  Hun  pleiet  altid  at  tage  Pastor  Welde  i  For- 
svar;  men  netop  nu  vidste  hun  ikke,  hvad  hun  skulde 
sige. 

Doktoren  dampet  ihaerdigt  paa  sin  Pibe.  Det  var 
ikke  f0rste  Gang  han  overh0rte  sig  i  Leksen  om  Pastor 
Weldes  Dumheder.  Konens  Taushed  sergret  ham  og  han 
f  ortsatte : 

"Brooten,  Jensens,  Holms,  Nelson-Br0drene  og  alle 
de  bedre  Folkene  i  Menigheden  er  gale  paa  Presten. 
Brootens  hilser  ikke  mere  paa  ham,  —  de  graver  og 
arbeider  som  Muldvarpe  for  at  bli  kvit  ham.  Nu  kunde 
han  klart  sig,  forstaar  du  —  klart  sig  fint  ogsaa;  thi 
alle  Fagforeningsfolkene  stod  med  ham.  Den  forrige 
Presten  var  jo  absolut  imod  saadanne  Foreninger  og 


—  252  — 

kaldte  dem  Planteskoler  for  Socialisme  og  Fritaenkeri. 
Disse  —  lad  mig  nu  se :  Sagarbeidernes  Union  er  naesten 
alle  Norskere  og  over  Halvparten  Menighedsfolk,  —  saa 
Snedkerne  paa  Nelson-Br0drenes  Factory,  de  er  omtrent 
alle  i  Menigheden,  saa  kommer  et  Par  Snes  Maend  paa 
Skofabriken  —  og  Skraedderne  —  jovisst  maa  vel  over 
to  Trediedele  af  Maendene  h0re  til  noget  sligt  —  og  de 
bar  staat  med  Presten  hele  Tiden  og  mest  nu,  efterat 
nan  har  faat  Storfolket  mod  sig.  Saa  faar  de  istani 
en  Arbeiderfest  --  og  indbyder  Presten  til  at  tale  - 
bare  for  at  demonstrere  og  paa  en  taktfuld  Maa  .0  lade 
ham  forstaa,  at  ban  kunde  gj0re  Regning  paa  dem ;  - 
sige  hvad  man  vil  —  det  var  saa  fint  et  Traek,  at  Stor- 
folket er  rene  Slamper  i  Kirkepolitik  sammenlignet 
med  dem,  -  -  og  saa  gaar  ban  hen  og  fordgerver  det 
Hele." 

Fruen  tog  en  Haarnaal  ud  af  sit  svaere  lyse  Haar 
og  k!0ede  sig  vi  Hodet  med  den.  Hun  fik  altid  K10e 
i  Hodet,  naar  hun  blev  nysgjerrig. 

"Nei  —  den  gaar  ikke,  lille  Mand.  Hvorfor  skulde 
nu  den  Tale  have  saa  slemme  F01ger?  Det  kan  jeg  dog 
ikke  forstaa." 

Doktoren  saa  ligesom  pr0vende  paa  sin  Hustru. 
Han  var  ikke  i  Hum0r  til  at  smaakjsegle  iaften.  Det 
gjorde  godt  at  faa  tale  ud. 

"Pastor  Welde  er  et  Fse." 

"Spohr!"  10d  det  bebreidende  fra  Fruen,  der  atter 
havde  taget  fat  paa  sit  Arbeide. 

"Welde  er  et  Fae",  gjentog  Doktoren  og  gik  hen  og 
banket  sin  Pibe  ud.  "Istedetfor  at  tale  om  de  graadige 
Kapitalister,  som  opdynger  store  Rigdomme  ved  at 
ber0ve  den  fattige  Arbeider  Frugten  af  bans  Arbeide 
og  holder  ham  i  Uvidenhed  og  Fortrykthed  og  alt  det 


—  253  — 

derre  om  Trustenes  Forbandelse  og  Kockefeller  og  den 
rige  Mand  i  Helvede,  saa 

"Hvad  saa,  dear?" 

" jo,  saa  taler  ban  istedet  om  Arbeidernes 

Samvittighedsl0shed  og  Mangel  paa  Ansvarsf01else  over- 
for  sine  Arbeidsherrer  — ." 

"Hvad  siger  du?     Gjorde  han  virkelig  det?" 

"Ja,  —  det  var  nok  saa.  Talte  om  Tjenestpiger, 
som  var  skj0des!0se  med  Gasen  og  flotte  med  Sm0r  og 
Smult  og  ikke  br0d  sig  en  D0it  om  de  0dslet  vaek  en 
Daler  eller  to  for  Husbondsfolkene  om  Ugen.  —  Snak- 
ket  i  det  vide  og  brede  om  Arbeidere  som  stjaeler  Tid, 
var  0ientjenere,  ligegyldige  med  Materialier  ogMaskiner 
—  og  utro,  —  Arbeidere  som  hader  sit  Arbeide  og  de, 
som  skaffer  dem  Arbeide,  —  tanker  ondt  om  sine  Ar- 
beidsherrer og  faktisk  bestjaeler  dem.  Husm0dre  og 
Forretningsmsend  var  ude  og  ledte  med  Lys  og  Lygte 
efter  Tjenestfolk  og  Arbeidere,  som  var  paalidelige  og 
samvittighedsfulde  med  betroede  Midler",  sagde  han. 

"Ja,  men  det  er  jo  paa  en  Maade  rigtig  —  ikke 
sandt?" 

"Aa  jo,  paa  et  Vis  kanske.  Den,  som  var  tro  i 
lidet  skulde  blive  sat  over  meget,  sagde  han.  Det  var 
saa  med  den  Enkelte  og  det  var  saa  med  hele  Arbeider- 
standen.  De  maatte  begynde  med  at  vise  den  Hen- 
synsfuldhed  og  Interesse  for  sine  Arbeidsgivere,  som 
de  vilde  Arbeidsgiverne  skulde  vise  mod  dem  —  og  saa 
vilde  Eesten  komme  af  sig  selv :  H0iere  L0n,  bedre  For- 
staaelse,  Pensioner  for  Gamle,  Sygebidrag,  Andel  i  Ud- 
byttet  o.  s.  v." 

"Men  det  kunde  vel  ikke  vaere  gait  at  sige  det?" 

"Aa  jo  visst  var  det  gait.  Hvorfor  i  Pokkers  Skind 
og  Ben  talte  han  ikke  om  den  rige  Mand  i  Helvede. 


—  254  — 

Du  busker  jo  nok  ham  med  Lazarus.  Det  er  jo  en 
glimrende  Tekst.  En  ren  Patentidiot  er  ban.  Nu  har 
han  hele  Flokken  mod  sig.  Nu  tror  de,  at  ban  holdt 
den  Talen  for  at  bli  Godvenner  med  Storkakserne  - 
og  saa  Flauheden  da.  De  havde  jo  ventet  noget  helt 
andet.  Ingen  kan  fortsenke  dem  i  det.  Han  er  umu- 
lig,  kaput  umulig,  komplet  umulig." 

"Men  det  var  dog  rigtig  —  du  maa  dog  indr0mme, 
at  det  var  berettiget  paa  sin  Maade,  Spohr?" 

"Aa  Fiddlesticks !  Er  det  da  ikke  ligesaa  berettiget 
at  gi  disse  Pengessekkene  en  Dunk  i  Vommen.  Hvis 
Skyld  er  det,  at  Tjenerskab  og  Arbeidere  er,  som  de  er? 
-  Kan  siges?  Javisst  kan  det  vel  siges;  men  han 
beh0vet  vel  ikke  at  ta  netop  den  Side  af  Sagen.  - 
Dog,  —  Talg  kan  man  vel  ikke  vente  af  en  Traebuk", 
tilf0iet  han  resigneret.  Han  likte  at  h0re  sin  Kone  ta 
ham  i  Forsvar. 

Men  hun  sad  nu  ganske  fortenkt. 

"Pastor  Welde  har  virkelig  baaret  sig  taabeligt  ad", 
sagde  hun  omsider.  "Her  var  nu  den  Historic  med  den 
Pige.  Hun  gik  jo  og  indbildte  sig,  at  hun  kunde  faa 
Pastor  Welde  og  da  hendes  Forlovede  kom  tilbage  for  at 
gifte  sig  med  hende,  saa  maatte  hun  nsesten  tvinges  til 
det.  Jo,  det  var  en  deilig  Suppedas  at  komme  op  i  for 
en  Prest." 

"Jo  —  det  var  deilig,  rigtig  deilig",  haermede  Dok- 
toren.  "Nu  sidder  det  spigret  fast  i  Folk,  at  det  var  et 
af  de  Konveniensgiftermaal,  som  bedre  Folk  faar  istand 
for  at  daekke  sig.  De  kan  ikke  forstaa,  hvorfor  Presten 
skulde  ta  sig  af  hende  og  siden  skikke  Eeisepenge  til 
Gutten  og  saa  faa  dem  gifte  —  halvveis  mod  Pigens 
eget  0nske.  Folk  forstaar  ikke  hvorledes  en  Mand  kan 


—  255  — 

gj0re  sligt,  uden  at  der  stikker  noget  under,  —  ja,  jeg 
forstaar  det  ikke  selv  heller." 

"Nei,  men  ved  du  hvad,  lille  Mand?  Du  vilde 
saamaan  gjort  akkurat  ligedan." 

"Jeg,  —  nei  saa  gid  — " 

"Anstil  dig  mi  ikke,  om  jeg  maa  be",  aertede 
Fruen.  "Vilde  du  ikke  tage  Mennesket  ind  i  Huset  i 

den  Stilling,  hun  var og  mod  din  egen  dyrebare 

lille  Kones  Vilje",  hulkede  hun.  Men  hendes  Hulken 
var  bare  paa  Moro  og  Doktoren  maatte  le.  Han  gik 
over  til  hende,  hvor  hun  sad  og  vilde  slaa  Armen  om 
hendes  Hals;  men  hun  lod  fremdeles,  som  hun  graed. 

"Hvormeget  skal  jeg  mulkteres?  Er  det  ny  Hat 
eller  Kjole,  —  eller  kanske  en  Minneapolistur?  —  Ak 
jeg  arme  Mand,  at  jeg  kunde  finde  paa  at  gifte  mig  med 
en  dansk  Pige?  Hun  flaar  mig  levende,  —  gj0r  hun. 

-  Vser  nu  god  og  lad  mig  leve,  saa  jeg  kan  advare 
mine  kjasre  Landsmaend  mod  danske  Koner,  -  -  draeb 
mig  ikke  med  at  holde  mig  i  Uvished  om  Mulktens 
St0rrelse." 

"Lad  mig  nu  vsere !"  Hun  slog  efter  ham.  Men 
Sp0gen  faldt  ikke  rigtig  ikveld.  Tanken  paa  Pastor 
Welde  hvilet  tungt  over  dem  begge  og  Doktoren  s0gte 
atter  Piben  og  Tobaksaesken.  Og  der  blev  han  laenge 
staaende  og  pirke  tankefuldt  med  Piben.  Saa  h0rte 
han  et  Par  lette  Trin  bag  sig.  Det  var  Fruen,  som 
lagde  begge  sine  Haender  paa  hans  Skuldre. 

"Sig  mig  nu,  Spohr,  -  -  kan  vi  ikke  gj0re  noget 
for  at  hjelpe  Pastor  Welde  ud  af  denne  Greien?" 

Det  var  hendes  Kneb  at  bruge  et  eller  andet  staerkt- 
skurrende  norsk  Ord,  naar  hun  rigtig  vilde  faa  Tag 
paa  ham.  Og  hun  gjorde  sig  Flid  for  at  faa  det  Ord 
"Greien"  rigtig  bredt. 


—  256  — 

"Jeg  kunde  foreskrive  ham  noget  Rotteknidt  og 
hjelpe  ham  fra  det  paa  den  Maade",  sagde  Doktoren 
med  stor  Morskhed. 

Men  hans  Hjerte  b!0dte. 

"Det  blir  vel  rimeligvis  til  det,  at  han  maa  s0ge 
sig  et  nyt  Kald.  Det  vilde  rimeligvis  vsere  det  bedste 

-  kanske  —  baade  for  ham  og  Menigheden."     Det  var 
Diakon  Bundegaard,  som  talte.     Han  havde  truffet  An- 
drew Thompson  paa  Broen  og  der  stod  de  nu  og  dr0f- 
tede  det  Thema,  som  beskjaeftigede  alle  Menighedens 
Medlemmer.     Thompson  gav  ikke  straks  nogen  Mening 
tilkjende.     Han  stod  med  Ryggen  mod  Gelaenderet  og 
hvilede  paa  begge  Albuer  og  stirrede  betaenksomt  frem 
for  sig.     "Ja,  —  det  kan  vel  saa  vaere",  sagde  han 
endelig,  "men  det  kan  vel  bli  vanskelig  nok  at  faa  ham 
til  at  resignere  —  der  er  jo  intet  at  udsaette  paa  ham 
heller",  tilf0iet  han  lidt  mismodig.  —  "Ja,  det  er  rime- 
ligvis det,  som  er  det  vaerste",  indskj0d  Bundegaard 
ivrigt.     "Det  er  netop  det,  som  gj0r  det  saa  vanskeligt 
for  os,  som  er  Diakoner  i  Menigheden.     Havde  man 
bare  noget  at  udsastte  paa  ham,  saa  var  det  ingen    Sag ; 
Feilen  er  rimeligvis  den,  at  han  ikke  er  den,  som  vi 
taenkte,  han  var.     Der  er  ingen,  som  ikke  er  misfor- 
n0iet  med  ham ;  —  men  hvori  den  Misf  orn0ielse  stikker 
—  Grunden  og  Aarsagen  til  den  —  ja  den  er  det  rime- 
ligvis vanskelig  at  faa  fuld  Rede  paa.     Men  nu  traekker 
vore  Medlemmer  over  paa  Vestsiden  til  Mosevig  —  og 
det  kan  ikke  gaa  i  Lsengden.     Det  kan  jo  alle  forstaa." 

-  "Det  gik  bra  i  F0rstningen  med  ham,  —  det  er 
slemt  det'ne  herre  —  rigtig  slemt."  —  "Ja,  det  var 
rigtig  slemt."  —  "Men  hvad  skal  vi  gj0re  da?  —  som 
kristne  Folk  kan  vi  jo  ikke  saa'n  udenvidere  sige  ham 


—  257  — 

op,  naar  vi  intet  bar  at  udsaette  paa  ham.  Det  Snakkct 
er  jo  intet  at  faeste  sig  ved  og  nu  er  jo  Jenten  gift  og 
alting." 

Bundegaard  var  falden  i  dybe  Tanker.  "JSTei,  som 
kristne  Folk  faar  vi  vel  ta  det  paa  anden  Maade",  sagde 
ban  omsider.  "Brooten  mener  rimeligvis,  at  vi  maa  la 
Presten  forstaa,  at  vi  li'som  ikke  bar  den  Tillid  som 
f0r  —  saalessen.  Og  saa  gaar  ban  nok  med  det  gode, 
saa  snart  ban  skj0nner  det,  at  ban  ikke  er  rette  Manden 
for  os;  men  det  er  Synd  paa  ham,  for  ban  er  nok 
rimeligvis  en  snil  Hand." 

"Han  er  visst  altfor  snil",  sagde  Thompson. 

"Ja,  ban  er  visst  det",  sekunderede  Bundegaard. 

Det  var  belt  livligt  i  Mrs.  Bervens  Dagligstue. 
Den  aeldste  Gutungen  havde  to  Gange  vaeret  hos  Bage- 
ren  og  Kaffekjedelen  havde  vaeret  af  og  paa  tre  Gange. 
Hun  kogte  ikke  meget  ad  Gangen.  Da  Mrs.  Storli  kom, 
maatte  hun  saette  den  paa  igjen  og  ligedan  da  Bergen- 
serkonen  kom.  Og  her  sad  ogsaa  nu  Mrs.  Thompson 
og  f0rte  Ordet.  De  gamle  Stridigheder  var  begravet 
nu.  Menighedens  Interesser  var  bleven  alt  i  alle. 

"Noget  bar  der  nok  vaeret  i  det",  sagde  Mrs. 
Thompson  bestemt.  "Hvorfor  skulde  ban  sende  Penge 
ill  den  Nilsen-Gutten  og  vaere  saa  opsat  paa  at  faa  dem 
gift.  Han  maatte  da  skj0nne,  at  det  saa  lidt  rart  ud." 

"Eg  ska  si  dokker  noket  eg"  faldt  Bergenserkonen 
ind  og  saa  begyndte  hun  at  fortaelle  om  de  fine  Folk  i 
Bergen,  som  altid  s0rget  for  at  faa  Folk  gift  —  med 
nogen,  —  for  den  som  bar  Penger  bar  Magten.  Hun 
nsevnte  flere  Eksempler  og  en  anden  Kone  kunde  ogsaa 
stadfaeste  det  med  et  Tilfselde  —  en  Pige,  hun  havde 


—  258  — 

tjent  sammen  med.     De  fik  Beisepenge  til  Amerika  og 
Penge  atpaa,  de. 

Mrs.  Storli  maatte  igjen  fortaelle  Historien  om 
Presten  og  den  halvgale  Tr0nderkonen,  som  siden  var 
blit  Holy  Jumper.  Ja,  hun  fik  vel  snart  jumpet  ifra 
sig  hun  ogsaa  nu.  Men  det  var  nu  sikkert,  at  hvad  hun 
havde  set,  det  havde  hun  set.  Hun  havde  baaret  paa 
det  og  baaret  paa  det,  —  aldrig  et  Ord  kom  over  hendes 
Mund,  f0r  dette  andet  kom  paa.  Da  kunde  hun  ikke 
tie,  for  Sandheden  den  maatte  frem,  —  aa  slig  en  vel- 
signet  Mand,  som  hun  f0rst  syntes  han  var.  Men  siden 
det  Syn,  som  hun  kunde  ta  Gud  til  Vidne  paa,  saa  havde 
den  Helligaand  ligesom  veget  fra  hende  og  graate  i 
Kjerka  havde  hun  ikke  kunnet  siden  den  Dag,  f0r  Taa- 
rekilden  blev  10st  hos  Mosevig  ellevte  S0ndag  efter  Tre- 
foldighed.  Hun  havde  ikke  havt  godt  hverken  af 
Sakrament  eller  Begravelser;  men  det  var  bedre  nu. 
Taarekilden  var  10st  nu.  Den  10ste  sig  ogsaa  noget  i 
det  samme  og  Mrs.  Bervens  og  Bergenserkonens  10stes 
lidt  samtidig. 

En  Kone,  som  ikke  havde  sagt  noget  st0rre,  tog  i 
med  et  noksaa  staerkt:  "Aa  ja,  aa  ja!  Jeg  kjender 
Mandfolka."  Og  de  andre  stemte  i  med.  Mandfolka 
var  ikke  at  lide  paa. 

Men  i  Huset  ved  Siden  af  gik  Mrs.  Ole  Narvesen 
og  var  sint  og  slog  i  D0rene.  Flere  Gange  havde  hun 
vist  sig  ude  med  noget  Arbeide,  som  hun  havde  revet 
og  slidt  i.  Disse  Sladderkonerne  skulde  se,  at  hun 
havde  andet  at  gj0re  end  at  sidde  og  bagtale  Presten. 

Hun  rettet  sig  og  det  skarpe  Ansigt  fik  et  Udtryk 
af  Smerte:  "Om  bare  Welde  havde  villet  h0re  paa 
hende,  saa  skulde  han  nok  faaet  Besked,  om  hvad  de 


—  259  — 

havde  fore.     Men  han  forstod  ikke  sit  eget  Bedste,  ban, 
og  "stak  op"  for  disse  Kaffekjaerringerne." 
Derfor  saa  gik  det,  som  det  gik. 

I  Ungdomsforeningen  var  det  en  Hovedsag,  som 
alle  faestet  sig  ved  og  det  var,  at  Pastor  Welde  havde 
f  riet  til  Ellen  Mosevig  og  f  aat  Nei  af  Faren.  De  var  godi 
underrettet  der,  —  Ellens  bedste  Veninde  havde  fortalt 
det.  Og  hun  havde  det  fra  Ellen  selv  og  hun  vidste,  at 
Welde  havde  gaat  og  gjort  Kur  til  hende,  endog  mens 
hun  var  forlovet  med  Jack.  Bemeldte  Veninde  havde 
ikke  villet  have  noget  Snak  med  Ellen  nu  --  da  hun 
havde  fundet  ud,  hvordan  hun  var  og  vilde  ikke  vise 
sig  i  hendes  Selskab  for  nogen  Pris;  men  at  Welcte 
havde  villet  ha  hende  og  at  Faren  havde  sagt  Nei  - 
paameget  vidste  hun  dog. 

Og  det  var  jo  indlysende,  at  Welde  gik  og  s0rget 
for  hende  og  vilde  taget  hende  og  takket  til.  Men  det 
var  slige  som  Ellen,  som  Mandfolkene  rendte  efter. 
De  cerbare  Piger,  de  stod  nok  ikke  saa  h0it,  de. 

Og  de  aerbare  Piger  f01te  Brodden.  Det  var  bra 
nok  at  staa  og  praeke  om  ^Erbarhed  og  snakke  i  det 
vide  og  brede;  men  naar  det  kom  til  Stykket,  saa  likte 
de  nok  bedst  slige  som  Ellen  Mosevig.  Slige  rendte 
de  baade  Land  og  Strand  efter. 

Gutterne  havde  sin  Moro.  Det  bar  de  altid,  naar 
de  h0rer  om  uheldige  Friere.  Men  bagom  det  Hele  laa 
Foragten  paa  Lur.  Presten,  som  de  havde  set  saa  hira- 
melh0it  over  sig,  var  dumpet  ned  mellem  dem  i  en 
bedr0velig  Skikkelse. 

Og  det  var  ligesom  plat  umuligt  at  faa  istand 
interessante  Programmer  mere.  Det  var,  som  noget 
havde  gaat  istykker  for  dem. 


—  260  — 

Pastor  Welde  maatte  have  forstaaet,  at  hans  Xaer- 
vaerelse  bare  trykket  Stemningen  ned.  Da  han  blev 
borte  fra  M0derne  og  Foreningen  fik  en  anden  Fo> 
mand,  saa  gik  det  bedre.  Det  var  en  begavet  Xy- 
kommer,  der  tog  hans  Plads  og  saa  gik  det  godt. 
Basementet  fyldtes  igjen  og  Pastor  Welde  tog  sig  ofte 
en  Tur  forbi  Kirken,  naar  de  ugentlige  M0der  holdtes. 
-  Han  gik  sagte  forbi  paa  den  anden  Side  af  Gaden. 
Hvor  gjerne  skulde  han  ikke  gaat  ind  og  sat  sig: 
ved  D0ren?  Han  taenkte  paa  alle  de  hyggelige  Minder 
fra  disse  M0der.  Han  var  en  af  de  Ulykkelige,  som 
ikke  kan  glemme  sine  Lyspunkter  i  Livet  —  en  af  dem, 
som  kan  elske  en  lukket  D0r,  fordi  den  engang  har 
vaeret  ham  aaben  og  en  kold  Arne,  fordi  den  engang  har 
varmet  ham. 


OTTEOGTYVENDE  KAPITEL. 

Det  var  Juleaf  ten  og  ud  paa  Ef  termiddagen.  Pastor 
Welde  sad  fuldt  paaklaedt  paa  sit  Kontor  og  fors0gte  at 
gj0re  sig  Eede  for  hvorfor  han  dog  ikke  havde  reist  til 
sit  Hjem  allerede  igaaraftes,  som  Bestemmelsen  var. 

Der  stod  hans  Suitcase  pakket.  Peltsfrakken  laa 
ur0rt  over  en  Stolryg  akkurat  som  J0rgine  havde  lagt 
den,  f0r  hun  reiste.  Skufferne  var  aflaaset,  Kj0kken- 
d0ren  staengt  og  Ilden  slukket  i  Kaminen. 

Hvorfor  sad  han  endnu  her?  Han  burde  vaeret 
hjemme  nu  ved  disse  Tider,  —  hjemme  hos  Far  og  Mor. 

Han  saa  sig  raad!0s  omkring.  Paa  Vaeggen  hang 
en  Klokke  og  tikket  og  tikket  med  Knep  saa  staerke,  at 


—  261  — 

det  forvoldte  ham  en  hel  Pine.    Den  viste  nu  et  Kvart 
over  fire.    Han  maatte  have  sovet  alligevel. 

Mindet  om  en  lang  og  ond  Nat  steg  frem  for  ham. 
Han  husket  nu,  at  han  havde  lagt  paa  Sofaen  med 
Ansigtet  begravet  i  en  Pude,  —  han  husket,  at  han 
havde  bedet,  at  han  havde  fors0gt  at  laese  noget,  at  han 
havde  vandret  op  og  ned,  op  og  ned,  paa  Gulvet  i  lange 
Timer  og  set  paa  Viserne  paa  Klokken,  som  naesten 
ikke  flyttet  sig. 

-  Og  taenkt  og  taenkt,  —  viklet  ind  som  i  et 
Net,  han  ikke  kunde  komme  ud  af  —  fortabt  og  raad!0s 
i  et  Virvar  af  smertelige  og  tunge  Tanker. 

Han  vendte  sig  halvt  om  i  Stolen  og  saa  sit  eget 
Ansigt  i  Speilet  og  der  gik  et  Eyk  gjennem  ham,  da 
han  saa  sine  blege  og  udtryksl0se  Traek.  Dette  Skjaeg- 
get,  han  havde  lagt  sig  til,  gjorde  ham  da  forfaerdelig 
gammel  at  se  til,  tsenkte  han.  Saa  reiste  han  sig  og 
strakte  sine  Lemmer.  Nu  vilde  han  gaa  og  bade  sit 
Ansigt.  Det  vilde  kanske  hjelpe  lidt,  --  og  saa  vilde 
han  finde  sig  lidt  at  spise.  Det  vilde  ogsaa  hjelpe. 

Han  tog  Jakke  og  Vest  af  og  lavet  sig  til.  I  Bade- 
vaarelset  fandt  han  alt  rent  og  iorden.  J0rgine  var  flink. 
Hver  Kran  skinnede,  alt  var  pudset  og  blankt  og  Haand- 
klaederne  laa,  som  de  var  kommet  fra  Vadsken  —  zirlig 
sammenlagt.  Hun  satte  sin  Stolthed  i  dette,  hun.  Det 
i'orekom  ham  en  Slags  Br0de  at  s01e  noget  til  her  for 
hende.  Hun  havde  jo  forladt  det  i  den  Tro,  at  hun 
skulde  finde  alt  blankt  og  ur0rt,  naar  hun  kom  tilbage. 
Saa  gik  han  ud  i  Kj0kkenet,  hvor  han  ligeledes  fandt  alt 
i  uplettet  Orden.  Han  gik  varsomt  og  med  en  F01else  af 
Frygt  over  Gulvet.  Det  var  som  en  Overraskelse  at  se 
Vandet  komme  fossende,  da  han  aabnet  Kranen.  Han 
vasdet  et  Lommet0rklsede  og  badet  sit  Ansigt  med  det. 


—  262  — 

Det  gjorde  godt.  Ingen  kunde  sige  noget  paa  det,  naar 
han  brugte  bare  sine  egne  Lommet0rklseder.  Det  kolde 
Vand  var  deiligt  alligevel.  Han  kunde  jo  ikke  reise  som 
en  Gria  med  S0vnen  i  0inene.  Han  f  jemet  omhygge- 
ligt  alle  Tegn  paa,  at  han  havde  vaeret  ved  Vandkranen 
og  begyndte  at  kjaemme  sit  Haar.  Det  var  svaert,  hvor 
det  begyndte  at  falde  af.  Det  var  slemt,  —  Samfundet 
havde  saamange  fleinskallede  Prester  f0r  til  at  lyse  op 
paa  Aarsm0derne.  Han  klasdte  sig  paa  og  gjorde  sig 
faerdig.  Der  gik  Tog  Klokken  seks  og  endmi  et  senere. 
Han  fik  se  at  komme  afsted. 

Det  var  kj01igt  og  han  begyndte  at  vandre  op  og 
ned  paa  Gulvet.  Dette  bragte  frem  for  Tanken  Erin- 
dringen  ora  mer  end  en  ensom  Nattevagt  i  det  sidste. 

Men  det  var  bedre  nu.  Han  kunde  tsenke  roligere. 
Han  kjendte  ikke  disse  besynderlige  ^ngstelser  mere. 
Her  inat  havde  han  virkelig  kommet  paa  den  besynder- 
lige Ide,  at  Moren  laa  syg  og  paa  sit  sidste  og  at  de  ikke 
havde  villet  fortelle  ham  det.  Da  havde  han  skj0nnet, 
favor  frygtelig  ilde  han  havde  handlet  ved  ikke  at  tage 
Aftentoget,  som  Hensigten  havde  vaeret.  Han  havde 
i  Aanden  set  hendes  blege  Ansigt  vendt  mod  D0ren: 
Kommer  han  ikke  snart?  Og  han  havde  set  sig  selv 

komme en  sort  S10ife  paa  D0ren,  Far  paa  Knae 

red  Leiet  og  de  andre  omkring.  0,  om  Gud  blot  vilde 
spare  hende  endmi  et  D0gn.  Saa  havde  han  bedt  og 
graedt  og  vaandet  sig  og  sluttelig  klaedt  sig  paa  for  For- 

middagstraenet  og  sat  sig  til  at  vente og  saa  sovnet 

fra  det.  Han  maatte  naesten  le  nu.  Mor  var  jo  ved 
udmaerket  Helbred.  Saa  husket  han  ^Engstelser  for 
Brand,  for  Indbrudstyve  og  endog  Sp0gelser,  som  havde 
plaget  ham  og  jaget  S0vnen  fra  hans  Leie. 

Det  Tar  nok  Hvile,  han  traengte.  —  Javisst  Hvile, 


—  263  — 

-  bare  Hvile,  tsenkte  han,  mens  han  rast!0s  vandret 
frem  og  tilbage. 

Det  var  kanhsende  bare  en  Indbildning  det  ogsaa, 
at  Menigheden  nu  0nsket  at  blive  kvit  ham.  Den  store 
Eedebonhed  til  at  lade  ham  reise  nu  lige  i  H0itiden, 
naar  enhver  Prest  ventes  at  vaere  paa  sin  Plads,  —  den 
kunde  jo  have  andre  Aarsager. 

Han  mindedes  det  saa  godt  —  han  havde  vaeltet  og 
agltet  paa  disse  Ordene  i  flere  D0gn  nu,  —  at  han  havde 
sagt,  at  det  skulde  vaere  deiligt  at  komme  hjem  i  Julen. 
Hermed  havde  han  slet  ikke  ment,  at  han  vilde  forlade 
sine  Pligter;  men  de  havde  0ieblikkelig  taget  det  alvor- 
ligt  —  baade  Bundegaard  og  de  andre.  Og  saa  havde 
de  arrangeret  med  en  Naboprest,  som  havde  vaeret  saa 
venlig  at  love  at  vikariere.  Han  havde  gjort  Indsigelser ; 
men  han  fandt,  at  det  allerede  var  ordnet.  Nu  vidste 
han  jo  vel,  at  ogsaa  han  havde  noget  at  sige  her;  men  de 
vilde  kanske  tro,  at  det  var  Ofringen  han  var  bange  for 
at  miste. 

Hvorfor  skulde  han  nu  tillaegge  dem  slige  slette 
Motiver?  Det  kunde  jo  vaere,  at  de  havde  set,  at  han 
trsengte  Hvile. 

Naar  alt  kom  til  alt,  saa  havde  de  vaeret  saa  snille 
og  overbaerende.  Lidet  eller  intet  havde  han  kunnet 
gj0re.  Lidet  var  der  at  pege  paa  og  sige:  Dette  er 
gjort,  siden  Welde  kom  hid.  Dette  har  han  udrettet. 

Han  havde  gaat  og  puslet  med  sit  han  og  ikke  med 
deres.  Gaat  og  rodet  sig  ind  i  baade  det  ene  og  det 
andet  som  for  Eksempel  den  Jentehistorien.  Det  var 
bra,  det  gik,  som  det  gik.  Havde  han  ikke  gaat  her  og 
plaget  sig  med  denne  Mosevigen  og  fors0mt  sin  egen 
Menigheds  Interesser?  Det  var  ikke  til  at  r0gte  Mosevig 


—  264  — 

og  bans  tanke!0se  Batter,  han  var  kaldet.     Menigheden 
havde  virkelig  vaeret  overbaerende  med  ham . 

"Come  where  my  love  lies  dreaming  - 
Dreaming  the  happy  hours  away ." 

Han  tog  sig  sammen  og  bed  sig  i  Laeberne.  Gang 
paa  Gang  havde  det  hsendt  i  det  senere,  at  endog  meget 
alvorlige  Tankeraekker  blev  afbrudt  ved  at  han  fandt  sig 
nynnende  paa  en  Sang  eller  at  et  uvedkommende  Citat 
eller  at  andet  Galimathias  af  noget  Slags  kilet  sig  ind. 
Noget  holdt  ligesom  paa  at  gaa  istykker  for  ham,  - 
bare  stykkevis  kunde  han  tsenke,  og  der  blev  blanke 
Mellemrum 

Blanket!,  blanketi,  blank — blank — blank ! 

Der  var  det  igjen.     Hvad  var  nu  dette  for 

Nonsens  ? 

Han  dreiet  sig  resolut  om  og  begyndte  at  tromme 
med  den  ene  Fod  paa  Gulvet. 

Hans  Virke  havde  vaeret  som  den  Pastelskissen 
bans,  -  -  mislykket.  Saa  havde  han  faat  den  Jenten 
paa  som  "braendende  Skib".  Men  det  daekket  ikkc 
Feilene,  —  Folk  vilde  ikke  ha  det,  —  kunde  ikke  afhaen-. 
des.  Folk  opdaget,  at  det  var  Fusk. 

Nu  var  han  alene  og  det  begyndte  at  m0rknes  mer 
og  mer.  I  Krogene  laa  mange  ^Engstelser  og  under- 
tiden  for  han  sammen  ved  en  eller  anden  Lyd,  som  han 
ikke  kunde  forklare  sig. 

Hvem  var  Conrad  Walther  Welde  ?  Prest  for  Sions 
Menighed,  virket  i  naesten  to  Aar  og  stelt  sig  slig,  at 
han  knapt  vovet  at  reise  hjem  til  Far  sin.  Det 
var  ikke  alene  indeni  ham,  at  noget  holdt  paa  at  gaa 
istykker  men  det  var  ogsaa  omkring  ham. 


—  265  — 

Det  var  H0itid  og  ban  burde  som  Prest  havt  meget 
at  varetage ;  men  nu  havde  ban  intet  at  varetage  udenom 
det  at  pr0ve  at  holde  sig  selv  sammen,  at  komme  til 
nogen  Bestemmelse,  noget  Kesultat. 

Han  havde  en  Menighed  og  netop  nu  havde  den 
Brug  for  ham;  men  netop  nu  havde  den  heller  ingen 
Brug  for  ham.  Han  havde  laaset  sig  ud  og  staengt 
D0ren  og  N"0glen  laa  paa  Indsiden.  Derfor  stod  han  nu 
udenfor.  Braekke  sig  ind,  det  vilde  han  ikke.  Men 
indenfor  saa  det  ud  til,  at  de  klaret  sig  svaert  godt  uden 
ham.  Der  var  ingen  som  keg  ud  efter  ham,  om  han 
endnu  stod  paa  Trappen. 

Det  var  hans  Forhold  til  sin  Menighed. 

I  Tusm0rket  fangede  Prestens  Blik  den  hvide 
Kristusfigur  paa  Maleriet.  Den  stod  frem  med  en 
maerkelig  Tydelighed  i  den  svindende  Dags  Skumring 
—  den  og  intet  andet. 

Hans  Tanker  flaksede  mod  den  og  kredset  om  den 
som  trastte,  vingeskudte  Fugle,  —  om  der  skulde  vaere 
noget  at  fseste  sig  ved. 

Og  fasstet  sig  gjorde  de  —  klynget  sig  fast.  Han 
havde  set  saa  mangt  og  saa  meget  paa  dette  Billede; 
men  nu  stod  Jesus  der  alene  og  maatte  staa  alene.  Va?k 
var  alt  det  andet.  Det  var  bare  ham  nu 

Laengere  kom  han  ikke.  Han  vilde  heller  ikke 
laengere.  Det  var  kun  ham  igjen  af  altsammen  nu.  Der 
var  ikke  mere  ved  den  Sag. 

Eller  --  rettede  han  --  saa  uhyre  meget  var  der 
ved  den  Sag. 

Theologi,  Dogmatik,  Samfund,  Samfundsinteresser, 
Livsgjerning  og  Dit  og  Dat,  —  han  kunde  nassten  le. 

Det  var  bare  en  Kjendsgjerning  at  masrke  sig  og  det 
var,  at  han  ikke  var  alene,  —  at  de  var  to,  —  at  hans 


—  266  — 

Vei  havde  f0rt  ham  til  Domhuset.  Han  havde  havt  de 
to  Magter  indeni  sig.  Det  var  Pilatus  i  ham,  som  altid 
holdt  ham  Menigheden  og  Samfundsinteresserne  for 
0ie  og  hvis  afsagte  Dom  gik  ham  imod.  At  hans  n0gne 
Sjsel  stod  ensom  og  baevende  i  de  mange  Anklager  var 
Beviset  paa,  at  Pilatus  havde  Retten  paa  sin  Side.  Men 
netop  det  Faktum,  at  han  var  kommet  dertil,  at  han 
havde  fundet  Frelseren  der  f0r  sig  —  det  var  noget  at 
holde  sig  i.  Hans  Fiasko  som  Prest  og  Menighedsfor- 
stander  havde  f0rt  ham  hid.  Dette  var  et  Holdepunkt. 

Og  fordi  der  ikke  var  noget  andet,  saa  traengtes 
heller  ingen  Forklaringer  —  bare,  at  en  forstod . 

Den,  som  havde  naaet  did,  maatte  have  vandret 
Veien  did.  Der  var  altsaa  en  Sammenhaeng. 

-  Den  nagende  F01else  af  at  vsere  uforstaaet, 
fornrettet  og  forladt  af  sine  egne  og  dertil  vaaben!0s  - 
en  aabenbar  Failure  set  under  den  n0gterne  Fornufts 
Synsvinkel. 

Han  forstod  det  nu  og  forstod  sig  selv  og  skulde 
blire  forstaaet. 

Ikke  for  at  faa  Hjelp . 

Han  kunde  nassten  graede  af  Glaede  ved  Bevidst- 
heden  om,  at  han  ingen  Hjelp  traengte  nu.  Naar  han 
bare  slap  at  kastes  om,  —  naar  han  bare  forstod  Sam- 
menhaengen. 

Pastor  Welde  blev  laenge  staaende  hensunken  i 
Betragtningen  af  den  enlige  Skikkelse  paa  Maleriet  og 
hans  0ine  fyldtes  med  Taarer. 

Det  var  "Riget  indeni  Eder"  i  den  h0iste  Potens. 
Et  uafhsengigt  Rige,  —  et  ubegribeligt  Rige,  hvis  Neder- 
lag  er  Seire,  hvis  masgtigste  Representanter  er  de,  som 
blir  trampet  ned,  hvis  kraftigste  Lov  er  uvedtagen  og 


—  267  — 

uskreven  af  Mennesket  og  hvis  Vaeldige  gaar  med  Stav 
og  Krykke.  Et  Rige  i  hvilket  de  Elendiges  Sukke  er 
imperative  Befalinger  og  et  keiserligt  Edikt  Nul  og 
Ingenting.  Et  Rige,  som  holder  paa  at  erobre  Verden 
ved  ikke  at  bry  sig  et  Smis  om  Verden,  --  et  Rige  i 
hvilket  man  vinder  det  man  taber  og  taber  det  man 
tror  sig  at  have  vundet.  Det  ufatteligste,  staerkeste  af 
alle  Riger  befaestet  for  evige  Tider  af  en  forladt  Mand  i 
det  mest  forladte  0ieblik  i  hans  Liv,  da  han  bukket 
under  og  endog  troede,  at  Gud  havde  forladt  ham. 

Intet  havde  han  selv  gjort  for  at  komme  did,  — 
Welde  var  saa  nogenlunde  viss  paa,  at  han  havde  vaeret 
korrekt  i  sin  Gjerning.  Hans  eget  0nske  havde  vaeret 
at  se  alle  om  sig  og  alle  glade  og  saa  var  det  kommet 
rlertil,  at  alle  var  borte  og  alle  sure  og  at  han  pludselig 
var  bleven  alene.  Det  var  uventet  og  d  erf  or  saa  smerte- 
Ugt.  Men  da  det  var  paa  det  vserste,  saa  forstod 
han . 

"En  maa  lissom  pulveriserast,  f0r  det  blir  no'  heilt 
nt  a  en." 

Det  gav  et  Saet  i  Welde.  Denne  Saetning  h0rte  han 
tydelig  sagt  i  en  velvillig  slaebende  Bondedialekt.  Han 
vendte  sig  halvt  om  og  saa  mi,  at  det  var  bleven  m0rkt. 
Han  lyttet  igjen.  Stemmen  havde  lydt  indeni  ham. 
Den  var  saa  inderlig  velkjendt;  men  det  tog  Tid,  f0r 
han  husket  den  og  da  stod  en  af  Farens  gamle  Menig- 
hedslemmer  klart  for  ham.  Han  husket  en  gammei 
venlig  Farmer  fra  sin  Barndom  —  en,  der  ofte  kom  til 
Prestegaarden.  Faren  havde  sagt,  at  han  var  en  hel 
Filosof  men  havde  forresten  havt  Moro  af  hans  Udtale 
af  forskjellige  Ord  fra  Bogsproget.  Det  havde  vaeret  en 


—  268  — 

Mand,  som  alt  syntes  at  gaa  gait  for  men  som  m0dte 
alle  Traengsler  med  et  resigneret  Smil  og  vidste  saa 
absolut  bestemt,  at  alt  var  godt  for  noget. 

Nu  stod  han  saa  levende  for  Welde  denne  gamle 
f  orlaengst  afd0de  Haedersmand.  Pulveriseres  f0r  der  kan 
bli  noget  helt  af  en.  Han  lo  h0it.  Det  var  noget  saa 

rygges!0st  modsigende,  at  han  maatte  le. "Ei, 

ei  gamle  Joas,  kommer  du  paa  Bes0g  for  at  filosofere  for 
mig  nu,  som  du  filosoferte  for  Far,  da  jeg  var  Smaagut. 

Ja,  du  var  god  du ! Gamle  Joas  med  Skindbuksen 

og  det  vanskelige  Bogsprog,  —  ja,  du  var  god !" 

Saa  med  engang  for  Welde  sammen  og  f0rte 
llaanden  til  Panden.  Haanden  var  kold.  Han  fr0s  og 
her  stod  han  og  tullet  og  smaasnakket  med  sig  selv. 
Dette  gik  jo  ikke  paa  nogen  Maade  an.  Han  maatte  ud 
og  faa  sig  noget  at  spise  og  stelle  sig  istand  for  det  sidste 
Tog.  Han  taendte  Lys  ordnede  sine  Pakkeneliker,  saa 
de  skulde  vasre  faerdige  og  str0g  saa  ud. 


NIOGTYVENDE  KAPITEL. 

Det  var  livligt  ude  paa  Gaden.  Butikkerne  var 
overfyldte  og  Juletrafikken  var  i  fuld  Gang.  Vinduernc 
straalede  og  det  glimrede  af  Stas  indenfor.  Folk  havde 
det  travelt.  De  kom  ud  med  sine  Pakker  og  m0dte 
andre,  som  bar  Pakker,  skyndte  sig  forbi  hverandre  og 
hastede  afsted.  Endog  Arbeiderne  bar  Hatten  paa 
Sned  og  r0gte  Cigarer.  Alle  maatte  have  gjort  god 
Handel;  thi  alle  syntes  tilfredse. 


—  269  — 

Det  maatte  vaere  en  stor  Hygge  saadan  at  have 
nogen  at  kj0be  noget  til.  Han  fik  en  uimodstaaelig  Lyst 
til  at  handle.  Det  var  jo  sandt !  Han  burde  kj0be  en 
Kasse  Cigarer  til  Doktor  Spohr.  Da  han  stod  i  Cigar- 
butikken,  saa  husket  han  Brooten.  Han  maatte  faa  en 
til  ham  ogsaa.  Paa  et  Kort  skrev  han  et  Jule0nske  til 
hver  og  lagde  ind  med  og  beordret  dem  sendt  naeste 
Morgen. 

Let  om  Hjertet  stod  han  atter  paa  Gaden.  Men 
oin  en  Stund  husket  han  paa,  at  han  ogsaa  burde  faa 
noget  for  Mrs.  Ole  Narvesen,  som  han  havde  vaeret  saa 
grusk  imod.  Ja  noget  for  Ole  ogsaa.  Saa  var  det 
Larsens,  Thompsons,  Storlis,  Bundegaard  og  flere. 
Welde  gik  fra  Butik  til  Butik  og  handlet  og  jo  mere  han 
kj0bte,  desto  gladere  blev  han.  Paa  hver  Pakke  skrev 
han  Navn  og  Adresse  samt  et  "Glaedelig  Jul".  Han 
fik  mange  Pakker  at  baere  nu  tiltrods  for,  at  de,  soin 
skulde  til  en  Familie,  blev  pakket  i  en  Bundt.  Han  var 
saa  belaesset  som  nogen  nu  og  taenkte  han  maatte  have 
flere.  Ingen  havde  slig  stor  Familie  som  han.  Endog 
til  gamle  Joas  kj0bte  han  Present  —  Joas,  som  havde 
vseret  d0d  i  et  halvt  Snes  Aar  —  men  det  husket  han 
ikke.  Derimod  husket  han  Joas'  hullede  Vaatter,  som 
han  pleiet  at  Iffigge  fra  sig  paa  Ovnspladen  i  Preste- 
gaarden,  -  -  Joas,  som  skulde  "pulveriserast"  f0r  der 
kunde  bli  noget  'Tieilt  a'n".  Welde  lo  indvendig.  Ja, 
den  Joas,  den  Joas.  Det  var  Saueskindsvaatter  han 
skulde  ha.  De  st0rste  i  hele  Butikken.  Der  hang  en 
N"aeve  saa  stor  som  en  Skinke  paa  hver  Side  af  Joas. 
Welde  lo  igjen.  Ja  den  Joas ! 

Et  Par  Mennesker  sagtnet  sin  Gang  og  saa  for- 
bauset  og  flirende  efter  ham.  Da  forstod  han,  at  han 
havde  staat  og  snakket  h0it  med  sig  selv  og  r0mmede  sig, 


—  270  — 

blev  skamfuld  og  gik  raskt  afsted  et  Par  Kvartaler 
inden  han  s0gte  ind  i  en  ny  Butik. 

Det  var,  da  han  stod  i  Wilberg  &  Thompsons  store 
Butik,  at  det  kom  for  en  Dag,  at  han  ikke  havde  flere 
Penge.  Men  Betjenten  kjendte  ham  og  lovet  at  sende 
Regning.  Welde  var  meget  lei  over  at  dette  skulde 
hsende.  Men  medens  han  var  skamfuld  over  det,  saa 
gik  han  ind  paa  et  andet  Sted  og  valgte  Varer  og  ledte 
forgjaeves  efter  Penge  i  sin  tomme  Pengepung. 

Men  nu  maatte  han  faa  afleveret  disse  Pakkerne. 
f0r  det  blev  forsent. 

Dagen  havde  vaeret  graakold  og  nu  hang  der  noget 
i  Luften,  som  hverken  vilde  op  eller  ned:  Det  var 
hverken  Regn  eller  Sne;  det  var  noget  midt  imellem. 
Fortougene  var  klisne  og  klsebrige  af  en  Blanding  Smuds 
og  halvt  op!0st  Is,  der  hverken  vilde  fryse  eller  smelte. 
Det  var  ikke  lyst  nok  til  at  gaa  trygt  og  ikke  m0rkt  nok 
til  at  mane  til  Forsigtighed,  saa  Folk  gled  og  st0dte 
mod  hinanden.  De  eletriske  Lys  var  paa  sine  Pladse 
og  Poster.  De  i  Kontrakten  med  Byraadet  fastslaaede 
Volts  var  der,  som  de  skulde  vsere,  og  Grafitspidser- 
nes  G10d  saa  intens  som  nogensinde.  Men  Lysene  kunde 
ikke  komme  til  sin  Ret  og  flimrede  gulligt  og  mat  uagtet 
der  intet  var  at  udsaette  paa  dem  som  Lys  betragtet. 

En  klam  Taage  havde  saenket  sig  ned  over  Byen. 
Den  havde  ingen  Retning,  den  var  ikke  i  Bevsegelse, 
ingen  kunde  sige :  her  er  den  mindre  end  andre  Steder. 
Den  omsluttet,  tilhyllet  og  sivet  ind  allevegne  og  fandt 
et  Menneskes  skjaelvende  bare  Hud  gjennem  Lag  af 
Uldt0i  og  Flaneler.  I  det  sparsomme  Lys  f ra  et  Butiks- 
vindu  kunde  man  se  den  som  Millioner  Traade  af 


—  271  — 

Isvand,  fine  som  Silkeormens  Spind  og  hvordan  man 
vendte  sig,  saa  stilet  de  mod  ens  Bringe. 

Folk  kunde  ikke  komme  frem  som  i  klart  Veir. 
Gjenstandene  blev  ubestemmelige  og  foranderlige. 
Ilusene  kr0b  sammen,  Indgangene  blev  snevre,  men  de 
Fodgjaengere,  man  m0dte,  dukket  op  som  Kjaemper, 
man  maatte  se  at  komme  afveien  for.  De,  som  var  sikre 
paa  sin  Vei,  slog  Kraven  op  om  0rene  og  h0rte  intet 
og  saa  intet.  Ingen  gik  opret  laengere.  Ludende  boret 
de  sig  frem  med  sine  Pakker  og  sit  Stel.  En  drukken 
Hand  slabbet  afsted  med  ujaevne  Skridt,  gled  og  balan- 
cerede  —  mandet  sig  op  og  gik  mod  en  Lygtepael, 
mandet  sig  atter  igjen  op  og  gik  mod  en  Vaeg. 


Men  nu  var  da  Pastor  Welde  ogsaa  faerdig  med  sine 
Indkj0b.  Han  kunde  ikke  baere  stort  mere  og  Lom- 
merne  struttet  ud  storartet.  ISTu  saa  ban  ogsaa  ud  som 
en  Familiemand  med  Bekymring  og  Belastning,  taenkte 
han.  Naar  ban  nu  langet  ud  uden  at  se  hverken 
tilh0ire  eller  tilvenstre,  saa  kunde  ingen  tro  andet,  end 
at  han  havde  en  vasldig  stor  Familie. 

Koner  i  Snesevis,  B0rn  i  Hundredvis.  Han  maatte 
naesten  le. 

En  Sante  Glaus,  —  det  er,  hvad  jeg  er,  tasnkte  han 
videre.  Det  var  rent  forgalt  med  hvordan  Skorstens- 
piberne  var  indrettet.  Folk  ventet  ingenting  fra  oven, 
—  en  vantro,  prosaisk  Verden,  vi  lever  i. 

Han  maatte  betvinge  sig  for  ikke  at  le  h0it.  An- 
strasngelsen  0get  Hovedpinen,  som  havde  plaget  ham 
hele  Aftenen.  Der  gik  Kuldegysninger  gjennem  ham. 
Han  vilde  knappet  Frakken  til  men  havde  Haenderne 
fulde.  Saa  begyndte  han  at  snuble.  Der  var  ikke  For- 


—  272  — 

toug  kengere.  Han  stirret  ud  og  skj0nte  ban  var  i 
Udkanten  af  Byen.  Da  tog  han  sig  sammen  og  vendte 
om.  Han  var  med  et  bleven  alvorlig  bange.  Det  var  jo 
ikke  bid  han  skulde.  Saa  gik  han  raskt  til.  Det  var 
allerede  sent  og  han  havde  flere  Steder  at  gaa. 

Han  gik  og  gik. 

Fantasien  tog  en  anden  Retning  nu.  Han  saa  for 
sig  de  glade  Ansigter  bos  Narvesens  og  Larsens  og  de 
p'vrige,  som  han  vilde  bes0ge.  Narvesens  skulde  han  ha 
Moro  med.  Han  skulde  banke  paa  og  saa  gjemme  sig 
og  naar  Ole  stak  Naesen  ud,  saa  skulde  han  skraemme 
ham  dygtig.  Thompsons  maatte  tages  paa  en  anden 

Maade  —  en  belt  anden  Maade og  Bundegaard 

maatte  "rimeligvis"  tages  paa  en  forskjellig  Maade.  Han 
fik  begynde  med  at  sige,  at  eftersom  det  "rimeligvis" 
var  Juleaf  ten  o.  s.  v.  Han  lo ;  men  han  havde  f  aaet  Frost 
i  sig  og  kjendte  at  Hagen  skjalv,  da  han  aabnet  Munden. 
Da  bed  han  Taenderne  sammen. 

Her  var  et  kjendt  Hus.  Det  var  jo  her,  at  Thomp- 
sons boede.  Han  drog  Kjendsel  paa  alt.  Engang  havde 
de  boet  i  et  ganske  ringe  Hus ;  men  det  var  laenge  siden. 
Han  f01te  sig  nsesten  undselig  ved  Tanken  paa,  at  de 
boede  saa  fint  nu  og  var  rent  skamfuld  over  sine  Gavers 
Tarvelighed.  Han  gik  op  Trappen  og  banket  paa.  En 
Pige  lukket  op.  Nei,  --  der  boede  ingen  af  det  Navn 
her.  D0ren  lukkedes  og  han  stod  tilbage  i  den  raa  og 
kolde  Natteluft.  Da  husket  han  med  et,  at  det  ikke  var 
Thompsons  men  Bundegaards,  som  boede  i  det  Hus. 
Han  blev  belt  a3rgerlig  paa  sig  selv.  Det  var  Skam  at 
ringe  paa  igjen.  Efter  en  Betaenkning  ringet  han  atter 
paa  og  Pigen  lukket  igjen  op. 

"Jeg  beder  Dem  mange  Gange  om  Undskyldning," 
sagde  han,  "men  det  var  ikke  Thompsons  men  Bunde- 


—  273  — 

gaard,  jeg  s0gte,  —  en  besynderlig  Forglemmelse  af 
mig  —  Even  Bundegaard  — •?" 

Pigen  rystet  paa  Hodet  og  kunde  knapt  holde  et 
Smil  tilbage:  At  saa  fine  Folk  kunde  bli  slig  paa  en 
Juleaf ten.  "De  vil  nok  finde  ham  —  hvis  De  bare  gaar, 
til  De  finder  ham,"  sagde  hun  med  paataget  Alror  og 
slog  D0ren  igjen  med  en  Knisen. 

Pastor  Welde  fortsatte  sin  Gang.  Han  var  ikke  af 
de,  som  gav  op  rigtig  fort.  Han  fors0gte  flere  andre 
Steder  —  der  var  ingen,  som  kjendte  de,  som  ban 
epurgte  efter.  Hvergang  syntes  han  bestemt,  at  han 
kjendte  Husene. 

Hang  Hode  vserket.  Noget  arbeidet  og  hamret  inde 
i  det.  I  ubarmhjertige  St0d  kom  det  og  formet  sig  til 
Takten  af  f01gende  Strof e :  "Et  Barn  er  f 0dt  i  Bethle- 
hem, i  Bethlehem,  i  Bethlehem",  —  han  repeterede  tiaf- 
ladelig  disse  Ord  til  Takten  af  de  dumpe  St0d,  der  f0rtes 
ligesom  nedenfra  opad,  saa  det  sang  i  0rene,  mena  han 
usikkert  ravede  videre  langs  de  nu  0de  Gader  med  sine 
Pakker. 

Han  havde  truffet  en  Fodgjaenger  og  spurgt  efter 
Harrison  Street.  Vedkommende  havde  ikke  h0rt  det 
Navn  f0r  og  raadet  ham  til  at  sp0rge  en  Politibetjent 
"T)e  ved  alting,"  havde  han  sagt. 

"They  know  everything,"  gjentog  Welde  atter  og 
atter  og  da  han  omsider  satte  sig  ned  paa  en  Trappesten 
for  at  hvile,  saa  husket  han,  at  det  var  Garfield  Avenue, 
han  skulde  have  spurgt  efter.  Nu  vilde  han  holde  sig  i 
Ro  til  en  Betjent  kom.  They  know  everything. 

Han  fr0s  og  blev  siddende. 


—  274  — 

TREDIVTE  KAPITEL. 

Hos  Ole  Narvesen  havde  de  feiret  en  rigtig  hygge- 
lig  Jul.  Paa  norsk  Vis  havde  de  havt  sit  Juletrse  paa 
Juleaften.  Klokken  elleve  havde  B0rnene  faat  sine  Pre- 
senter og  de  mindste  laa  nu  og  sov  med  sit  nye  Leget0i  i 
Sengen  hos  sig.  Nu  havde  de  havt  Kaffe  sammen  med 
Oles  S0sterdatter,  som  var  Tjenestepige  og  arbeidet  hos 
en  amerikansk  Familie  paa  en  anden  Kant  af  Byen. 
Hun  havde  feiret  Juleaftenen  hos  dem.  Efter  Kaffen 
var  det  N0dder.  Det  var  rigtig  storfint  denne  Jul. 
Endelig  maatte  S0sterdatteren  gaa  og  Ole  skulde  f01ge 
hende.  Efter  endel  Snak  blev  det  bestemt,  at  Mrs. 
Xarvesen  ogsaa  skulde  f01ge.  Trset  af  alt  Maset,  troede 
hun  det  vilde  kvikke  op  at  komme  ud  og  saa  slaengte  hun 
et  Sjal  over  sig  og  blev  med.  Selma,  den  aeldste  Datte- 
ren,  skulde  passe  Huset.  Og  det  greiet  hun  nok . 

S0sterdatteren  var  rigtig  afleveret  og  Ole  og  Hustru 
var  paa  Veien  hjem.  Ole  var  i  godt  Hum0r.  I  Mund- 
vigen  havde  han  en  Cigar  af  et  Slags,  som  Pastor  Welde 
sp0gende  havde  kaldt  "Flora  de  Loktibus  Faertus"  og 
Ole  havde  taget  Konens  Arm  og  de  gik  og  smaapuffet 
hverandre  og  Ole  ajerte  endog  lidt  fuld  i  sit  overstr0m- 
mende  gode  Lune  og  han  likte  at  h0re  Konen  smaa- 
skjaende  i  et  medgj0rligt  Tonefald.  Han  fors0gte  endog 
at  spaende  Ben  for  hende  —  uforvarende  naturligvis. 

Saa  st0dte  de  paa  en  Mand  som  sad  sammenhuket 
paa  en  Trappe  ligeoverfor  Pastor  Weldes  Bolig.  De 
blev  med  engang  alvorlige.  Mrs.  Narvesen  vilde  til  at 
holde  en  Forelaesning  om  Drikken;  men  Ole  vilde  bort 
og  ruske  i  Vedkommende  for  at  faa  ham  op.  Han  tog 
i  ham: 


—  275  — 

"What  the  dicken's  the  matter,  partner,  —  you're 
all  right." 

"We  will  direct  you,  Mister.  Where  do  you  livef" 
faldt  Mrs.  Narvesen  ind  med  sit  bedste  Engelsk. 

Den  Tiltalte  10ftede  Hodet  langsomt  og  saa  pa« 
dem. 

"Det  er  Welde,  Ole !"  raabte  Konen.  Og  Ole  slap 
sit  Tag.  Et  0ieblik  stod  de  stille  uden  at  finde  Ord. 

"Er  De  —  er  De  syg?"  stammet  endelig  Ole  frera. 

Pastor  Welde  fors0gte  at  sige  noget;  men  det  bier 
kun  nogle  uartikulerede  Lyd  —  han  skjalv  og  Munden 
vilde  ligesom  ikke  aabne  sig.  Han  nikket  kun  med 
Hodet. 

De  hjalp  ham  op.  Han  greb  efter  sine  Pakker  og 
f01te  paa  sine  Lommer,  der  struttet  ud  og  der  gik  et 
godt  Smil  over  bans  Ansigt,  mens  han  skuttede  paa  sig, 
som  han  fr0s. 

De  fulgte  ham  over  Gaden  og  hjalp  ham  ind.  De 
flk  taendt  Lys  og  gjort  op  lid.  Saa  bar  det  afsted  med 
Ole  efter  Doktoren.  Her  var  ingen  Tid  at  spilde.  Mrs. 
Narvesen  blev  tilbage  og  al  Traethed  var  som  str0get  af 
hende.  Hun  stelte  om  Presten  og  hjalp  ham  at  blive  af- 
klaedt  og  fik  ham  tilsengs.  Nu  blev  han  varm.  "Tak, 
Tak",  sagde  han  mange  Gange ;  men  han  syntes  ikke  at 
kjende  hende. 

Omsider  kom  Ole  med  Doktoren.  Denne  havde  ikke 
vidst  andet,  end  at  Presten  var  reist  0stover.  Han  var 
helt  forstyrret  ved  Tanken  paa,  at  Welde  var  hjemme 
alene  og  syg.  Han  slog  sig  udenvidere  til  i  Sygevaerelset. 
Mrs.  Narvesen  blev  ogsaa  tilbage  og  Ole  maatte  gaa 
hjem  alene. 

Da  han  kom  hjem  fandt  han  Jentungen  paa  sin 
Post.  Efterat  have  faat  hende  tilsengs  sad  han  laenge 


—  276  — 

aiene  mellem  alle  Resterne  af  Juleaftenens  Herlighed  og 
r0gte  sine  "Loktibus  Faertussere"  og  han  Ansigt,  der 
ellers  saa  ud  som  det  stadig  lo,  var  meget  alvorligt. 

"Det  er  Hjertet,  det  er  Hjertet,  som  bar  en  Ska- 
vank,"  klaget  Doktor  Spohr,  naar  han  kom  hjem  efter 
sine  Sygebes0g.  Det  var  Hjertet,  som  fik  ham  til  at 
mistvivle.  En  Lungebeteendelse  kunde  man  vel  traekke 
en  saa  alkoholfri  Krop  igjennem ;  men  det  var  som  sagt 
Hjertet,  der  svigtet. 

Pastor  Weldes  Seng  var  flyttet  ind  paa  Kontoret, 
der  var  omdannet  til  Sygevserelse.  J0rgine  var  kommet 
tilbage  og  en  vellaert  Sygepleierske  havde  af!0st  Mrs. 
Narvesen,  som  trofast  havde  holdt  ud  de  f0rste  Dage. 
Hans  Foneldre  var  underrettet  orn  Sygdommens  alvor- 
lige  Art  og  var  ventende. 

Pastor  Welde  laa  mest  stille.  Endog  naar  han 
fantaserede,  saa  talte  han  lavt.  Han  spurgte  efter 
Gader,  som  ingen  vidate  og  Navne,  som  ingen  kjendte. 
Andre  Tider  vilde  han  op ;  men  naar  man  da  sagde,  at 
Doktoren  havde  sagt  han  sknlde  ligge  stille,  saa  faldt 
han  gtraks  tilf0ie. 

Det  var  ikke  vanskeligt  at  passe  ham,  sagde  Syge- 
pleiersken. 

Ude  i  Kj0kkenet  stod  J0rgine  og  havde  det  travelt 
med  Bagning.  Pastorens  Mor  skulde  jo  komme  nu. 
Hun  maatte  r0re  sammen  en  Cake  eller  to  og  s0rge  for 
noget  andet  ogsaa.  Sygepleiersken  tog  sin  Eftermid- 
dagslur  og  J0rgine  havde  ladet  D0rene  staa  aabne  tvers 
igjennem,  saa  hun  kunde  h0re,  om  han  forlangte  noget. 
Hun  var  glad  nu,  fordi  Pastoren  var  bedre.  Han 
havde  vseret  red  sig  selv  ogsaa  i  Eftermiddag.  Hun 


—  277  — 

stod  og  taenkte  paa,  hvad  han  mente,  da  han  havdc  kaldt 
hende  ind  og  bedt  hende  gj0re  ham  en  Tjeneste.  Der 
laa  et  Brev  i  blaa  Konvolut  med  et  fransk  Frimaerke 
paa  i  Skuffen.  Adressen  stod  i  Hj0rnet  paa  Konvoluten. 
Hun  skulde  skrive  til  den  Dame  og  sige,  at  han  skulde 
komme. 

Hvad  mente  han  nu  med  det? 

Lidt  efter  havde  han  kaldt  paa  hende  igjen  og  sagt, 
at  hun  maatte  skrive  til  Foraeldrene  for  ham  og  sige,  at 
han  skulde  komme. 

Hvad  kunde  nu  det  betyde? 

Og  saa  det  rareste  af  alt  — .  Han  havde  pegt  paa 
Maleriet,  som  hang  lige  over  paa  den  anden  Vseg  og 
spurgt  hende  om  hun  saa  den  hvide  Skikkelsen  midt 
paa  Maleriet. 

Det  havde  hun  svaret  Ja  til.  Hvad  andet  kunde 
hun  svare,  for  den  kunde  da  enhver  se. 

"Hvad  vilde  du  si,  J0rgine,"  havde  han  sagt,  "om 
clenne  Skikkelsen  snudde  sig  og  saa  paa  dig?" 

"Det  var  vel  bare  Indbildning  det/'  havde  hun  sagt. 
Hvad  andet  kunde  hun  vel  sige,  for  saadant  maatte  jo 
vaere  Indbildning. 

"Han  snudde  sig  og  saa  paa  mig,"  havde  Welde 
sagt,  og  han  havde  nikket  med  Hodet  for  naesten  hvert 
Ord. 

Og  det  Ansigtet,  det  Ansigtet,  --  Graaden  tog 
gamle  J0rgine.  Hun  maatte  snu  sig  bort  fra  ^ggene, 
hun  holdt  paa  at  vispe.  —  Han  havde  set,  —  han  havde 
set  —  saa  tykkelig  paa  hende  —  -  og  endda  var  hu?i 
jo  bare  et  Tyende  i  Huset. 

Hun  reiste  sig  og  skulde  finde  et  Lomme- 

t0rklaede.  Hendes  gamle  0ine  saa  ikke  laenger  klart. 


—  278  — 

Saa  med  et  standset  him, der  var  noget  — 

nu  h0rte  hun  Weldes  Stemme : 

"Jeg  kommer  —  nu  kommer  jeg!"  raabte  han. 
J0rgine  skyndte  sig  for  at  t0rke  af  sine  Hsender  og 
springe  ind;  men  lige  efter  Ordene  kom  en  Larm,  som 
om  noget  tungt  faldt. 

Da  hun  kom  i  D0ren  laa  Pastoren  paa  Knae  foran 
Sofaen,  som  var  flyttet  for  at  give  Plads  for  Sengen  og 
nu  stod  lige  under  Maleriet.  Sygepleiersken  kom  sam- 
tidig  og  begge  tidsnok  til  at  se  Hodet,  som  var  10ftet 
mod  Maleriet,  falde  f  remover. 

De  to  Kvinder  tog  ham  en  i  hver  Arm;  men  han 
rar  altfor  tung  for  dem.  Sygepleiersken  f01te  hans 
Puls  og  begyndte  at  tygge  paa  sin  Underlaebe. 

Pastor  Welde  var  ikke  mere. 


ENOGTREDIVTE  KAPITEL. 

Det  var  bestemt,  at  Pastor  Weldes  Lig  skulde  f0res 
til  hans  Hjem  for  at  begraves  der.  I  Sions  Kirke  var 
arrangeret  for  en  storartet  S0rgegudstjeneste.  Under 
Koret  stod  nu  den  svaere  sorte  Kiste  daekket  med  Blom- 
ster.  PraBkestolen  var  draperet  i  Sort.  Travle  Kvinder 
havde  vseret  paafaerde  hele  Formiddagen  og  Mrs.  Andrew 
Thompson  og  Mrs.  Berven  havde  havt  god  Anledning 
til  at  demonstrere,  hvad  de  kunde  gj0re,  naar  de  var 
enige.  Aldrig  havde  man  set  noget  yakrere,  —  man 
mistet  nsesten  Pusten  ved  at  se  denne  Rigdom  af  Deko- 
rationer,  Palmer  og  Kranse. 


—  279  — 

Bankchef  Brooten  havde  heller  ikke  havt  Ro  paa 
sig.  Gang  paa  Gang  havde  han  vseret  over  i  Kirken  for 
at  hjelpe  til.  Han  t0rret  sin  svedige  Pande  og  roste 
Kvinderne  og  spurgte,  om  de  ikke  trsengte  mere  at 
dekorere  med,  saa  skulde  han  skaffe  det. 

Ordentligt  dekoreret  maatte  det  vsere;  thi  en  af 
Samfundets  Stortalere  skulde  praeke  ved  S0rgegudstje- 
nesten  og  hans  Ry  havde  gaat  foran  ham. 

I  Basementet  holdt  Sangkoret  paa  at  0ve  sig  paa 
"Sions  Vaegter",  som  havde  vaeret  Weldes  Yndlings- 
salme. 

N"ede  i  et  Hus  paa  Vestsiden  holdt  en  Kone  paa  at 
gj0re  Skraedderkunster  med  et  Par  sorte  Benklaeder  og 
dampe  de  hlanke  Knseer  ud  af  dem.  Hendes  Mand, 
Pastor  Mosevig,  var  indbudt  at  holde  B0n  ved  Guds- 
tjenesten  og  hun  dampede  ihaerdigt  i  Bevidstheden  om, 
at  de  vilde  nok  faa  en  B0n,  som  vilde  gj0re  hendes 
Mand  og  deres  Samfund  ^re.  Alt  imens  taenkte  hun 
ogsaa  paa,  hvor  underligt  det  var,  at  en  saa  stor  og  staerk 
Mand  kunde  d0,  —  og  hvad  Slags  Prest  de  nu  vilde  faa 
i  den  Menighed. 

I  Prestegaarden  var  det  stille  og  der  hang  en  sort 
S10ife  paa  D0ren.  I  K]0kkenet  sad  J0rgine  og  fortalte 
for  tyvende  Gang  en  liden  fornem  og  sortklaedt  aeldre 
Dame,  hvorledes  Welde  havde  vaeret  forkj01et  og  hostet 
helt  siden  han  ih0st  paa  en  Fisketur  var  faldt  i  Elren. 
Hun  undlod  samvittighedsfuldt  at  fortaelle  hvorledes 
det  havde  gaat  til.  Hun  havde  faat  sine  Instrukser  fra 
ham  selv  desangaaende  og  hun  kjendte  et  Tyendee 
Pligter. 

Men  hun  fortalte  om  alt  andet  og  hendes  Beretning 
kom  st0dvis  og  hun  graed  meget.  Endnu  mere,  da  den 


—  280  — 

fine  lille  Dame  gav  sig  til  at  tr0ste  hende  og  bad 
hende  f01ge  med  til  deres  Hjem. 

J0rgine  havde  tjent  hos  baade  Pastor  Wangel  af 
Synoden  og  Nilsen  af  Forenede  Kirke ;  men  det  var  saa 
rent  forskjellig  med  Pastor  Welde,  —  det  var  saa 
mangt  med  ham,  som  var  anderledes. 

Og  de  graed  sammen  de  to,  —  Fru  Welde  og  den 
gamle  Pige.  Og  mest,  da  him  fortalte,  hvad  han  havde 
sagt,  da  han  var  paa  det  sidste.  Det  var  —  og  det  var 
de  begge  enige  om  —  naesten  ikke  muligt  at  teenke  sig, 
at  han  var  borte. 

Tide  mellem  de  n0gne  Trser  gik  en  aeldre  staselig 
Herre  og  sparket  i  det  visne  L0v.  Det  var  Vinter  og 
endda  var  det  ikke  Vinter.  Det  var  hverken  koldt  eller 
yarmt,  hverken  Solskin  eller  Regn  —  sligt  Veir,  som 
Folk  d0r  i. 

Han  vilde  vaere  alene  nu  og  vandret  alene  mellem 
de  n0gne  Traer.  Tide  paa  Fortouget  skyndte  nogle  Fod- 
gjaengere  sig  forbi  og  kastet  et  hurtigt  Blik  til  Siden. 

"Det  er  Faren",  sagde  de. 


Men  inde  paa  Kontoret  gik  en  glatraget,  bred- 
skuldret  og  tetbygget  Hand  optaget,  som  det  syntes,  af 
sine  egne  Tanker.  Det  var  Samfundets  bekjendte  Stor- 
taler,  der  nu  skulde  praeke  ved  S0rgegudstjenesten. 
Munden  var  stor  men  fint  tegnet,  Hagen  kraftig  og 
Ansigtet  udtryksfuldt.  De  markerede  Traek  blev  mild- 
net  af  et  Par  venlige  brune  0ine,  der  skj0d  Glimt,  naar 
han  nu  og  da  standset  sin  Gang  paa  Gulvet.  Han  var 
rank  trods  mange  Aar  og  spadseret  med  en  Holdning 
som  en  Officer.  Nu  og  da  vilde  han  etandse  og  slaa 
ud  med  en  hvid,  velformet  Haand,  naar  han  fik  en  god 


—  281  — 

Ide,  eller  han  lod  den  fare  op  i  det  staalgraa  Haar,  naar 
ban  f01te  sig  strandet. 

Han  havde  lovet  sin  gamle  Ven  Pastor  Welde  at 
tale  ved  denne  Anledning  og  det  gjaldt  at  gj0re  det 
slig,  saa  det  blev  noget  ud  af  det. 

Det  var  bans  Vis,  naar  han  talte,  at  vaelge  sig  et 
eller  andet  staerkt  Punkt  i  sit  Emne  og  saa  kaste  sig  af 
al  Magt  mod  dette,  at  forbigaa  alt  uvaesentligt  og  kon- 
centrere  sin  Styrke  saavidt  muligt  paa  et  enkelt  Punkt. 
Erfaringen  havde  laert  ham,  at  paa  det  Vis  kunde  han 
rive  Tilh0reme  med,  paa  det  Vis  kunde  han  naa  noget 
og  naa  frem  med  noget. 

Nu  gik  han  og  ledte  efter  noget  fremtraedende, 
noget  saerlig  bem3erkelsesva3rdigt  ved  den  Afd0de,  soin 
han  kunde  f0re  frem  som  en  Fanfare.  Han  kjendte 
Kraf ten  i  sig  til  at  f 0re  noget  sligt  frem ;  men  han  ledte 
forgjaeves  efter  en  Kardinaldyd  eller  nogen  bestemt 
staerkt  udviklet  prisvaerdig  Egenskab. 

Den  unge  Mand  havde  vseret  begavet,  opdraget  i  et 
godt  Hjem,  ekeemplarisk  i  al  sin  Faerd,  samvittigheds- 

fuld  i  Ud0velsen  af  sit  Kald; men  —  han  fik  et 

af  de  bedste  Kald  i  Samfundet  og  ihvorvel  han  havde 
r0gtet  sit  Embede  med  Troskab,  saa  var  der  ikke  egent- 
lig  noget  af  st0rre  Betydning  ved  bans  Virke. 

Den  velpleiede  Haand  fandt  Vei  i  det  staalgraa 
Haar  og  tog  et  fast  Tag  der: 

Det  var  Feilen  med  den  yngre  Generation;  —  den 
satte  sig  ingen  Maal,  —  ingen  bestemte  Maal  og  sagde : 
Dette  vil  jeg  og  dette  vil  jeg.  Det  var  dette,  som  havde 
udmaerket  Pioneerpresterne.  De  var  Kirkebyggere, 
Feltherrer,  Erobrere.  De  gik  ud  paa  Landvindinger,  - 
de  havde  bestemte,  konkrete  Maal. 


—  282  — 

Det  var  Feilen  med  de  Yngre:  De  satte  sig  ikke 
store  Ma&l. 

Og  ban  fortsatte  sin  Gang,  medens  han  forgjaeves 
s0gte  ef ter  et  staerkt  Punkt  bag  hvilket  han  kunde  fylke 
sine  Tanker  og  hvorf  ra  han  kunde  sende  dera  i  et  Chok 
udover  Forsamlingen. 

Han  standsede  foran  Maleriet  og  stod  en  Stund  o^ 
betragtet  den  velkjendte  Scene. 

Det  slog  ned  i  ham,  at  han,  Kristus,  som  stod  der 
paa  Billedet,  tydeligvis  hellerikke  havde  sat  sig  et  be- 
stemt,  konkret  Maal. 

En  Stund  stod  han  lidt  perpleks  og  taenkte  paa 
dette. 

Saa  slog  han  ud  med  Haanden.  Kristus  var  selv 
Maal.  —  Naar  han  ikke  stillet  sig  et  bestemt  Maal,  saa 
yar  det,  fordi  han  selv  var  Maalet. 

Og  Samfundets  bekjendte  Stortaler  fortsatte  sin 
rast!0se  Vandring,  famlende  efter  et  eller  andet  staerkt- 
lysende  Karaktertraek  fra  den  Afd0de,  som  han  kunde 
slvnge  udover  den  store  Forsamling  som  en  Fanfare. 


131  260 


